Амазонки

Київської Русі

Серія «Діти Атлантиди»

Книга 5

Під ранок у Переяславлі розгавкалися собаки, і через якийсь час під міськими стінами заржали монгольські коні, задзвеніла зброя. Дике улюлюкання та пронизливий свист здибили волосся в розбуджених містян, які в паніці схоплювалися з ліжок і вибігали на двір. Їхні спітнілі руки стискали рукояті мечів, сокир, древка вил... Стискали судомно та міцно...

У багатьох хатах заплакали діти.

- Тихіше, тихіше, діти!

- Мамо, хто там? Це демони? Мамо! Мамо! Запали свічку!

- Тихіше, тихіше, діти! Це не демони, це гірше. Це люди. Це орда…

Розділ 1

На схід, від Переяславля, є багато пологих пагорбів та долин, розділених густими дубовими лісами, серед яких ніколи не гуляла сокира дроворуба. В цих непрохідних хащах ніколи не ступала нога людини, а в струмках не грали сонячні зайчики. І тільки ближче до князівського граду з'являються хутора з хатинами, критими соломою, які зберігають віковічні таємниці життя Київської Русі. Але сьогодні навіть ці рідкісні хутора осиротіли, глиняні труби в хатах потріскалися, а стіни, що покосилися, ледве утримували легку солом'яну покрівлю. Київська Русь прийшла в дике запустіння, налякана вторгненням дикої орди хана Батия. На десятки верст все вимерло, і тільки в одному місці, серед цієї тиші, пульсує самотнє людське життя. Якось слабенько, але пульсує…

Примарний туман тонкою пеленою лежить над болотом, серед густого непрохідного лісу, і закруглюється біля пагорба. Цей пагорб служить ніби кордоном, - з одного боку від нього болото, а з другого ліс. Ліс суцільно складається з чорних дерев, з гладкими стовбурами і безбарвним листям. Тишу тут порушують лише скорботні крики птахів та дзюрчання струмка біля підніжжя пагорба, на якому лежить дуже дивна високоросла дівчина. А ще, за кілька метрів від цієї дівчини мерехтить стіна, з щільного вібруючого повітря. Ця стіна злегка рухається і видає шиплячий свист, немов обурений привид. І ще вона періодично потріскує та іскриться, наче бенгальський вогонь.

Тут слід зауважити, що декілька хвилин тому цей портал, наче ревучий ураган, стрімко викинув цю дівчину, - він її виплюнув, з усією своєю чаклунською силою. Ця дивна дівчина, що лежить на пагорбі, на зріст більше двох метрів, і одягнена в сріблястий комбінезон та хутряну накидку, а її високі шкіряні чоботи оздоблені сріблом і переплетені тасьмами. Поруч з нею валяється блискучий метеоритний меч, лук і сагайдак, повний срібних стріл. Дівчина зі стогоном перекинулася на спину, і правою рукою прибрала з обличчя своє золотисте волосся, забруднене кров'ю. Тільки потім вона підняла повіки, і її волошкові очі побачили це незнайоме для неї місце. В цей світ, у пошуках своєї сестри, прибула Нікатея, принцеса амазонок, яка почала повільно приходити до тями.

Нікатея зрозуміла, що лежить на чомусь твердому та сухому. Але вона не одразу почала розглядати все довкола, а спробувала дізнатися про навколишній світ за допомогою інших почуттів та рецепторів. Біль по всьому тілу посилювалася, але вона намагалася не придавати цьому значення.

Перше, що вона відчула, був їдкий болотяний запах гниючої трави, стоячої води та затхлої плісняви. Підсунувши під себе руку, вона відчула пісок та суху траву. Прислухалася: недалеко дзюрчала вода і було чутно легкий шурхіт, наче від вітру в траві. Більше нічого Нікатея не впізнала, і тому розплющила очі, піднялася і почала оглядати себе. На лобі була величезна гуля і трохи запеклої крові. Тіло боліло, і, швидше за все, було в синцях. Потім, раптово, на неї наринула хвиля безвиході та розгубленості. Лазера поряд не було, він зник. Добре, що хоч метеоритний меч був на місці, і лук із стрілами.

Нікатея сперлася на руки і спробувала піднятися на ноги. Світ захитався в різні боки, тіло здригнулося від спазмів, і її вирвало. Коли блювота припинилася, вона знову піднялася, намагаючись з відчайдушною рішучістю роздивитися все довкола. Обережно повернувши голову, вона побачила болото.

Раптом щось зашаруділо в купі сухого листя. Нікатея різко піднялася на ноги і схопила меч, розвернувшись на звук. Голова сильно закружилася, ніби хтось по ній гарненько довбанув чимось важким. Вона присіла, і тут же знову на неї нахлинула нудота. Потрібно було перечекати якийсь час. Коли слабкість минула, вона невпевненими кроками почала спускатися з пагорба, в бік лісу. Ноги тремтіли, і вона для рівноваги розставила руки по сторонах, уважно прислухаючись до команд, які мозок давав тілу.

Внизу Нікатея підійшла до струмка, озирнулася на всі боки, і тільки потім опустилася на коліна. Вода була трохи каламутною, але вона ризикнула трохи відпити. Потім ополоснула обличчя і сіла на траву. Сонце наближалося до горизонту. Тільки тепер Нікатея усвідомила, що перехід через портал виявився не важчим, ніж перехід з однієї кімнати в іншу. Щоправда, вона примудрилася розбити голову об одвірок, але це не смертельно. Тим більше, що Арес, її син, попереджав про це. Було дивно інше. Лише незадовго до цього вона була в Місті Семи Пірамід, а тепер сиділа біля якогось струмка, стримуючи блювоту. Вона навіть не знала, що це за світ, а лише невиразно здогадувалася. Лежачи на пагорбі, в неї було бачення, в якому промайнула картина війни, горя та руйнування цього світу. Вся ця картина була реальною до дрижаків, і Нікатея знала, що десь тут знаходиться її зникла сестра, принцеса Зара.

Нікатея перестрибнула через струмок перед собою, і попрямувала до лісу. Наблизившись до нього, вона зупинилася. Праворуч було невеличке кругле озеро, перед яким лежала велика каменюка. Біля цього озера повітря гуло комарами, і було багато грязюки. Нікатея лягла на сиру землю і прислухалася. Стояла резонансна тиша. Потім принюхалася. Нічого.

Сонце вже схилялося до горизонту, і день наближався до кінця. Коли вона увійшла до лісу, то там вже панувала глибока напівтемрява, легка та прохолодна. Вікові дерева закривали своїми кронами небо, хоча й були ще без листя. Зеленими були лише ті дерева, які не скинули на зиму хвою. В тіні дерев, на чорному ґрунті виднілися білі снігові звірячі стежки, обрамлені прогалинами талого снігу. Сюди ще не змогли пробитися сонячні промені, бо ще не мали потрібної сили та тепла. По цих звіриних стежках Нікатея пішла вглиб лісу, подалі від затхлого болота. І не встигла принцеса хоч якось пристойно заглибитися в ліс, як настала ніч, а разом з нею прийшов холод, і якийсь незрозумілий страх. Потім вона помітила, як ліс почав наповнюватися сіруватим світлом. Збентежена Нікатея зупинилася і подивилася вгору, крізь гілки дерев. Господи, як же вона не здогадалася. Адже місяць з'явився на небі вже після Потопу, а за короткий час, у Місті Семи Пірамід, вона не встигла до нього звикнути. До загибелі Великої Атлантиди Землю освітлювала Венера, від якої Земля відірвалася після планетарного перекиду, викликаного потужним вибухом магми. Місяць порадував Нікатею, бо вона зрозуміла, що потрапила в майбутнє, а не в минуле…

В густому чагарнику, закопавшись у величезну купу сухого листя, Нікатея проспала довго, хоча й тривожно. Вона довго проспала ще через те, що вночі часто прокидалася від хвилювання, і машинально перевіряла, чи лежить поряд меч. Всю ніч її мучив незрозумілий страх. Одного разу вона навіть прокинулася в глибокій темряві, після чого розболілися вуха, так напружено вона дослухалася до цього світу. І наче навіть почула віддалений барабанний стукіт, десь під собою, в одному з підземних світів. Прокинувшись від сну, вона спочатку з подивом дивилася на дерева, що обступили її, і через які просочувалося бліде сонячне світло. Якісь миті Нікатея навіть розгублено подумала: де вона, і чому? Потім прийшла до тями і посміхнулася. Навколо нічого не рухалося, пізній ранок був тихий та прохолодний.

Незабаром принцеса вийшла на узлісся, присіла навпочіпки, і почала прискіпливо розглядати місцевість попереду. Навколо ні душі, ні звуку, ні будь-якої присутності, тільки внизу протікала невелика річка. І раптом вона помітила, на протилежному березі, якусь незрозумілу істоту. Наступної миті істота відірвала морду від води, і подивилася на неї своїм ненависним поглядом. Потім повела головою, ніби намагаючись щось унюхати, невидиме її оку. А згодом припала до землі, покрутила головою і протяжно завила. Нікатея піднялася на весь зріст, звірятко розвернулося і незграбно поскакало в сторону дальнього гаю.

Нікатея почала спускатися до річки, уважно вивчаючи все, що потрапляло їй на очі. Вона намагалася не пропустити ні найменшого відтінку кольору, руху або коливання в повітрі.

Невелику річку Нікатея перестрибнула по мокрому камінню, а потім вийшла на суху рівнину і пройшла декілька кілометрів. На дорозі їй не зустрілося жодної живої душі. Погода сприяла подорожі, незважаючи на небо, що затяглося, і дощ, що почав накрапати. Ліс залишився далеко позаду, а довкола простягалися великі, ніким не оброблені поля. Не можна сказати, що земля тут виглядала якось по-особливому дивною, але все ж таки було трохи незвичною.

Несподівано дощ посилився, і її хутряна накидка пристойно промокла. Холод пробирав до кісток, світ навколо побліднів і похмурнів. Якийсь час Нікатея нерухомо простояла під деревом, як дика тварина, захоплена негодою. Так, щоправда, тривало недовго. Незабаром вітер остаточно розігнав хмари, і дощ припинився. Навколо різко посвітлішало та потеплішало, і Нікатея піднялася на вершину ближнього пагорба, звідки можна було розгледіти місцевість на захід.

Вдалині, на околиці лісу, виднілося поселення. Рідкі дерева оточували невеликі хатинки, криті соломою. Поля та пасовища, що знаходилися між пагорбом та поселенням, були огороджені тинами, заввишки близько метра. Нікатея почала спускатися з пагорба, в бік поселення. Для себе вона примітила, що земля тут була родючою, і навіть пожухла трава, на пасовищах, діставала до колін. До теплого сезону, подумала Нікатея, трави тут буде вдосталь.

Як тільки високоросла принцеса увійшла в село, тут же навколо неї почали кружляти зграйками гомінливі дітлахи та гавкати собаки. Нікатея терпляче йшла вперед, не звертаючи на них уваги, хоч вони постійно плуталися в неї під ногами, намагаючись доторкнутися до меча чи колчана із стрілами. Вона уважно оглядала все довкола.

Широкі віконниці будинків були відчинені навстіж, а звідти виглядали їхні господині, з довгими косами, завернутими кільцями на головах. Скрізь кипіло весняне прибирання. На тинах, на кілках, всюди були розвішані подушки та перини, на просушуванні. Біля деяких будинків працювали дерев'яними вибивалками, здіймаючи клуби пилу. Повсюдно стояли снопи свіжої соломи, якими дбайливі господарі лагодили дахи, що згнили за зиму. Деякі з них були в широких солом'яних капелюхах, а деякі курили люльки з кукурудзяного початка, важно пускаючи клуби диму. Вони стурбовано пожимали плечима і похитували головами, оглядаючи двометрову дівчину в сріблястому комбінезоні. На якусь мить Нікатея навіть призупинилася, але потім попрямувала далі, по розбитій сільській дорозі.

Наприкінці вулиці Нікатея розігнала зграю гусей, що вивчали землю своїми маленькими ґудзиками очей, у пошуках чогось їстівного. Біля крайнього будинку хтось прив'язав на городі корову, попастися на скудній пашні, після зими.

Ця вулиця привела Нікатею на край села, де біля пагорба стояв покаянний кам'яний хрест. Як потім вона дізналася, таких на Русі було багато, які нагадували про гріх та запізніле каяття. Праворуч, біля дороги, навпроти хреста, стояла сільська корчма. Нікатея зупинилася перед нею, трохи постояла, прислухаючись до гомону голосів. Ніздрі вловили запах диму і чогось їстівного. Навіть купа гною, біля воріт, не змогла перебити запах смаженого м'яса та свіжоспеченого хліба. Заходити туди їй не хотілося, але їсти хотілося більше.

Біля входу її обгавкав собака, потім засичав гусак. Але вони це зробили більш за обов'язком служби, аніж від ворожості. Нікатея увійшла всередину, нахиливши голову, щоб повторно не зачепити ще один одвірок у цьому світі. Опинившись у кімнаті, вона вперлася головою в стелю. Плівка з бичачого міхура, на маленькому вікні, ледве пропускала світло. Тому всередині стояла напівтемрява, кімната освітлювалася лише блиском вогню в каміні, і мерехтінням однієї лучини на стіні. Над каміном висів котел, що вирував піною та паром. Тут все пропахло смаженою цибулею та овочевим супом, який готувався в казані. Відвідувачів було небагато. За столом, у кутку, сиділо четверо чоловіків, і, скоріш за все, вони були не місцеві. На столі перед ними горіла свічка, на якій пульсував та розгойдувався хвостик вогню. Хоча в папівтемряві було важко розгледіти їхні обличчя, але Нікатея помітила, що їхні очі горіли, наче у щурів.

Корчмар, біля дальньої стіни, підняв голову від бочки з квашеною капустою, і зміряв дівчину оцінюючим поглядом. А міряти було що. Вона була на півметра вище за нього самого, хоча він у селі не вважався низькорослим. Він розглядав її біле волосся з золотистим відливом, і меч, який висів за спиною, на схрещених ременях. Хоча нічого дивного в мечі не було. На Русі, в ці часи, майже всі ходили зі зброєю. Щоправда, ніхто не носив меча за спиною, наче лука.

- Що подати? – нервово спитав корчмар.

- Води, - відповіла Нікатея, скопіювавши його мову.

Корчмар витер руки шматком ганчірки, наповнив щербатий глиняний кухоль водою, і поставив на стійку біля себе. Нікатея підійшла, взяла кухоль і випила воду. Потім подивилася на корчмаря, але той відвів очі вбік.

Ледве Нікатея опустилася на вільну лаву біля стіни, як служниця поставила перед нею дерев'яну миску, з якоюсь жижею. Але ця жижа пахла апетитно. Служниця раптом наблизилася до Нікатеї і трохи нахилилася, ніби подаючи їй дерев'яну ложку.

- Ну ти, дівко, й влипла, - тихо прошепотіла вона. - Сиди спокійно, в кутку сидять розбійники, і вони нападуть на тебе, як тільки ти піднімешся із-за столу. Так що сиди і не рипайся.

Після цих слів вона відійшла до каміна, щоб перемішати суп у казані.

«Темнота темнотою, - подумала Нікатея. – А тут що, щодня ходять табунами принцеси в сріблястих комбінезонах, і з метеоритними мечами за спиною? Якось дивно все це…»

Нікатея неохоче пойорзала ложкою по тарілці, розганяючи шкварки по поверхні. Її очі вже звикли до темряви, і вона помітила, що ті чоловіки мають дуже багато зброї. Занадто багато, як для простих селян. І ще вони пристально свердлили її своїми щурячими очима. Потім ці землероби піднялися, хрускаючи кістками і поскрипуючи кольчугами. Вони вперли свої мечі в глиняну підлогу, спираючись п'ятірнями на їхні ручки. Найбільш кряжистий з них, плішивий та горбатий, зайшов Нікатеї в тил.

«Служниця помилилася, - подумала Нікатея. - Вони не стали чекати, коли я піднімуся, навіть поїсти не дали».

Їх ватажок, здоров’як з зашивленою головою, оцінив Нікатею зневажливим поглядом, незважаючи на те, що вона була вищою за нього на цілу голову. А він був плечистим, широкогрудим і досить високим, як для цього народу. Коли Нікатея підвелася, ватажок мляво похитав головою. Той, що стояв позаду, розмахнувся, збираючись вдарити її мечем. Принцеса різко розвернулася на місці, вибивши його з рівноваги. Метеоритний меч свиснув у повітрі і коротко блиснув, у світлі ближньої лучини. Голова плішивого повільно відокремилася від тіла, і покотилася по глиняній підлозі.

У корчмі всі від страху заніміли, не рухаючись і не дихаючи. Потім з гуркотом перекинувся стіл, загуркотів глиняний посуд, бо це «селяни» закрилися столом. Губи у корчмаря затремтіли, і його вирвало прямо на бочку з капустою. В кутку несамовито заверещала служниця, що аж повітря завібрувало. Нікатея швидко підійшла до неї і запитала:

- Ти бачила тут дівчину, схожу на мене?

І тут служниця понесла таке марення, що навіть чортів в пеклі знудило.

- Заглохни! - крикнула на неї Нікатея. – Повторюю питання. Ти бачила дівчину, схожу на мене?

Служниця раптом зніяковіла.

- Коли я була маленькою, батько розповідав про настоятельку жіночого монастиря, в Переяславлі. Вона якось дивно з'явилася, така височенна баба. Така як ти, тільки руда.

- І чи давно вона тут?

Служниця не встигла відповісти на це питання, за неї відповів корчмар.

- Років тридцять, а може десять. Дивні речі творяться з часом, в цьому світі.

- Звідки вона прийшла?

- Я не знаю.

- Ти брешеш.

- Добре. Одні казали, що вона прийшла з рудого лісу, біля проклятих боліт. Другі казали, що вона з Хортиці втекла, і привела з собою багато дівчат. Вони там всі з мечами ходять по місту…

Після його останніх слів Нікатея різко розвернулась і викинула руки вперед, блокуючи незграбне захоплення другого розбійника. При цьому вона сильно вдарила його коліном у сонячне сплетіння. Від збитого дихання той посинів, намагаючись вхопити повітря.

- Скажи їм відійти, - скомандувала Нікатея, звертаючись до корчмаря. – Ось туди, в куток. І щоб я їх усіх бачила.

Нікатея зрозуміла, що їй тут не раді, і настав час забиратися звідси. Її вже каламутило від одурманюючих запахів диму, крові та немитих тіл.

Витончено, мов у танці, Нікатея метнулася до дверей, по дорозі встромивши кулак у посинілу морду третього розбійника. Коли двері за нею зачинилися, вона почула гуркіт і зрозуміла, що синій упав. Ще за мить він заверещав, наче свиня недорізана. Трохи згодом розбійники вибігли на вулицю, і для порядку побризкали слиною і виплюнули порцію прокльонів у бік Нікатеї, якої вже й слід простиг. Помахавши ще трохи кулаками, вони повернулися до корчми, до свого обезголовленого друга.

А Нікатея, тим часом, вузькою стежкою швидко покидала село. Біля лісу вона навіть зайшла на цвинтар, через старі ворота, що покосилися. Постоявши трохи, посеред просторого цвинтарного поля, вона розвернулася й вийшла. Це місце її трохи заспокоїло, після кривавої трагедії в корчмі. «Все у цьому світі тримається на одному диханні, - подумала Нікатея, - короткому та слабкому». І переночувати в корчмі вже не вийде, без ризику опинитися за воротами цього цвинтаря. Обставини, які вона сподівалася використати на свою користь, тепер діяли проти неї.

Нікатея ще трохи постояла біля воріт, візуально визначаючись із сторонами світу, і пішла на захід, старою розбитою дорогою. До сутінків вона йшла цією дорогою, на якій не було жодного свіжого сліду, жодної живої душі. В цю пору року, одразу після зими, люди дуже рідко пересувалися дорогами. Тим більше, під час війни, хоча й далекої…

Коли повністю стемніло, Нікатея влаштувалася під розложистим дубом на узбіччі. Земля тут була тверда і сира, але сухого листя було вдосталь, і вона зробила з нього примітивне ліжко. Перед тим як заснути в купі листя, вона витягла метеоритний меч з піхов, і поклала його поруч із собою.

Цієї ночі принцесі снилися яскраві, але злі сни. Там були козодої, ліріанці та атланти. Всі вони були в іржавих кольчугах, з мечами та сокирами. І всі вони наче полювали на неї. Але Нікатея точно знала, що в цьому сні саме вона полювала на них. В цьому сні принцеса була величезною тигрицею, і в такому образі вона постала перед ними. Зараз вона оцінювала їх своїм тигрячим поглядом, нервово б’ючи хвостом, відчуваючи їдкий запах їх людського страху. Нікатея не оберталася назад, бо знала, що за нею стоять такі ж величезні та сильні тигриці, ціла зграя тигриць…

Той бій, уві сні, був коротким та кривавим. Тигриці всіх повалили на землю, і перегризли їм горлянки. Від цієї страшної сцени Нікатея прокинулася. Немигаючі зірки над головою світили холоднокровно та рівномірно. Байдужі сузір'я грали різними відтінками, відбиваючи мільйони світів та сонць. Десь вдалині прокреслив вогняну дугу метеор, на мить промайнув і згас. Ще якийсь час вона дивилася на візерунки в небі, спостерігаючи за їхнім космічним мерехтінням. Але незабаром все це попливло і злилося в одну темну пляму. Нікатея знову заснула. Вітер стогнав рівно та тихо, наче стара відьма Брона, що знемагала добрими помислами та старими болячками. Вітер кружляв у своєму одвічному танці, овіваючи своїми поривами сплячу принцесу амазонок. Інколи Нікатея стогнала разом з вітром, але зіркам вгорі було байдуже до цього стогону. Як був їм байдужий і цей світ - з його війнами, пожежами та всесвітніми потопами. І в цьому була своя привабливість для Богів та Богинь, – всемогутніх дітей Творця…

Прокинулася Нікатея незадовго до світанку. Вона довго спостерігала за пробудженням сірого дня, повільного та туманного. Згодом почало підніматися сонце над далеким горизонтом, закурликали журавлі в небі, десь у низині заквакали жаби.

Нікатея підвелася, струсила з себе листя і спустилася до покинутої дороги. Невмита та голодна вона знову пішла на захід. Світ перетворився на сіру пустелю: довкола була вогкість, холод, тиша та порожнеча. Закутавшись у свою хутряну накидку, вона майже цілий день йшла вперед, крізь цей сірий мокрий день.

Ближче до вечора хмари розсіялися, і засяяло синє небо. Дрібний дощ припинився, виглянуло весняне сонечко. Нікатея підійшла до узлісся невеликого гаю і присіла під величезним деревом, підставивши обличчя сонцю, і насолоджуючись його теплими променями. В цьому неймовірному світі все завмерло в нерухомості. Посидівши трохи, вона піднялася і пішла далі, повз гай. Вона йшла вже цілий день, і почала підозрювати, що людей у цьому світі вона може більше ніколи не зустріти.

Підходячи до чергового пагорба, Нікатея помітила, що на дорозі, перед нею, зависли густі клуби диму. Дим виходив немов з-під землі, і згодом, ліниво звиваючись, почав огортати ноги Нікатеї. На якусь мить всі її рухи стали напрочуд повільними, наче вона долала опір потоку води. Але це була якась мить, потім все швидко зникло. Піднявшись на пагорб, вона оглянула степ, що розкинувся внизу. Далеко праворуч, біля підніжжя пагорба, вона побачила скупчення хатин, покритих соломою та дерном. Сонце схилялося до обрію, і Нікатея пішла вниз, орієнтуючись на це поселення. Сподіваючись, що там їй дадуть їжу та ночівлю.

Нікатея почала спускатися вниз, схилом пагорба, вкритого килимом жовтої трави. Зима вже ослабла, і її відхід відзначався плямами зелені, що пробивалася. Біля підніжжя пагорба вона обійшла якісь руїни, і вийшла на головну вулицю поселення. З ближніх хатинок почали вискакувати люди, щоб подивитися на дивовижне видовище. Адже таку високорослу войовницю вони бачили вперше в житті, і скоріш за все, востаннє...

Діти веселою зграйкою бігли за принцесою до самої корчми, біля якої вони зупинилися, і почали махати і кричати щось їй услід, доки Нікатея не підійшла до дверей. У сусідньому будинку пролунав глухий удар, за яким послідував дитячий плач.

На вході в корчму висіли потріскані двері. Нікатея застигла на порозі, впираючись головою в одвірок.

В низькому приміщенні, освітленому слабким світлом сальних свічок і коптячим торфом, сиділо близько десяти відвідувачів. Нікатея ще з пагорба помітила, що неподалік села проходив широкий тракт, яким рухалися вози та одинокі люди. І тому присутність тут цих мандрівників була очевидною та логічною. При появі Нікатеї всі обірвали розмови і повернули голови в її бік, з цікавістю розглядаючи войовницю, що впиралася в стелю. А вона тим часом розглядала приміщення.

Земляна підлога, в глибині корчми коптів камін. В дальньому кутку стояла довга дошка на двох стовпчиках, за якою стояла темноволоса жінка, в брудному фартуху.

Нікатея підійшла до дошки.

- Їжа є? - запитала вона.

- А то, - відповіла жінка, дивлячись кудись убік, повз Нікатею. Раніше, мабуть, вона була красивою, але час все змінив. Тепер її обличчя було виснаженим та набряклим, а на лобі красувався великий фіолетовий рубець.

- Є гарне м'ясо, від чистої худоби, - подумавши, додала вона. – А в тебе гривні є?

Нікатея дістала золоту монету.

- Цього вистачить?

Жінка за стійкою кивнула, і її погляд прилип до незвичної монети. Але за мить, прийшовши до тями, вона пірнула в бокову комірчину, і винесла звідти шматок сирого м'яса. Порізавши його на шматки, вона шпурнула його на ґрати, над вугіллям у каміні. Запах, що піднявся, заповнив приміщення. Жінка піднесла Нікатеї кухоль з квасом.

- Я не можу дати здачі, в мене немає таких грошей, - здавлено промовила вона.

Принцеса допила квас і відповіла:

- Здачі не треба.

Нікатея сіла за вільний стіл, і незабаром до неї вже підходила молоденька служниця з тацею, на якій стояли тарілки з м'ясом, сиром і лежала хлібина з хрусткою скоринкою. Вигляд і запах їжі раптом нагадав принцесі, що востаннє вона їла ще в Місті Семи Пірамід, перед телепортацією в цей світ. В животі забурчало, це її збентежило і вона почервоніла.

Щоб не налякати успіх, Нікатея дуже швидко все поїла і поспішила забратися з корчми, подалі від гріха. Досвід відвідування попередньої корчми підказував їй, що так буде безпечніше і для неї, і для оточуючих.

Коли Нікатея вийшла на широкий тракт, то вже стемніло. Вночі, на дорозі, не було людей, і вона вирішила йти до самого ранку. Принцеса щільніше закуталася в хутряну накидку, здригаючись на пронизливому вітру. Ніч була холодна, і вітер журливо стогнав серед придорожніх кущів. Нікатея йшла дорогою на захід, з гіркою іронією вдивляючись в блискучі зірки над головою. Але незабаром, за придорожніми деревами, вона побачила якісь хатини, оповиті туманом з полів. За хатинами стояв навіс із сіном, де Нікатея і вирішила заночувати, змінивши свої плани. Але її учуяли собаки, і так люто загавкали, що вона вирішила повернутися до початкового плану.

Нікатея бадьоро крокувала під зірками, що стали для неї на сімдесят тисяч років старішими. «І що змінилося за цей час, у світі людей? - подумала принцеса амазонок. - Сильні так само норовлять підкорити слабих, поневолити та використати їх. Армії варварів так само вторгаються в сусідні країни: палять, вбивають, грабують та гвалтують. Тисячоліттями нічого не змінюється під цими небесами». Крокуючи, Нікатея розмірковувала над буттям, а на узбіччі дороги постійно щось шаруділо, хрипіло, пищало та бурчало.

Нікатея йшла всю ніч, і на світанку побачила оране поле. Значить, десь поблизу має бути людське поселення. Праворуч виднівся дубовий гай, і Нікатея вирішила оглянути його. Повітря було чистим та прохолодним, а білий туман піднімався від землі, доки Нікатея пробиралася між кущами та деревами. Незабаром вона вийшла на величезну галявину, з дивною спорудою посередині. Пройшовши крізь арку воріт, принцеса потрапила на круглий майданчик, оточений високими прямокутними кам'яними стовпами, поряд з якими стояли дерев'яні ідоли. Трохи вище від самих ідолів, на кам'яних стовпах, були висічені символи-ієрогліфи. Деякі з цих символів майже повністю згладили вітри та негода, інші були добре помітні, але для принцеси зовсім незрозумілі. Вона відчувала пробудження чогось, що спало тут не одну сотню років. Всюди, навколо неї, щось рухалося, і Нікатея відчувала на собі погляди невидимих духів. Поступово вона повернула собі внутрішній спокій, і повільно підійшла до центру круглого майданчика. Нікатея відчувала запах свого поту, в якому вгадувалися нотки страху. Тутешні ідоли були охоронцями, і хтозна, як давно вони тут з'явилися, покликані виконувати свій обов'язок. Нікатея заспокоїлася, але страх продовжував висіти поряд з нею. Вона чекала, не знаючи чого. Може, дозволу йти туди, сама не знаю куди? Нікатея здригнулася, ніби в неї вдарила стріла. В неї з’явилася впевненість, що це ілюзія, міраж. Всі ці безглузді символи... І тут Нікатея згадала острів Горгад, імперію амазонок, і острів Кайлас, де вона втратила свою сестру Зару. Це кам'яне коло було точнісінько схоже на те, на острові Кайлас, де вона втратила свідомість. Тільки те коло було без дерев'яних ідолів. Дивно якось…

Нікатея вийшла з кола і пішла назад, на дорогу, яка незабаром помітно розширилася, як повноводна ріка, що вбирає притоки. По сторонах простягалися безкраї занедбані поля. Іноді траплялися покинуті халупи, які наче занурилися в сумні роздуми. Біля однієї такої хатини трудилася самотня родина, на своєму жалюгідному клаптику поля. Вони спочатку витріщили очі на неї, але одразу ж відвели погляди від височезної мандрівниці, з мечем та луком за спиною.

Так принцеса йшла до обіду, доки не побачила натовп людей на горизонті, що йшли в її бік. А тут ще пішов холодний дощ, і вона вирішила зійти з тракту і сховатися поміж дерев. В невеликому гаю вона натрапила на занедбаний курінь, в якому сховалася на якийсь час, від людей та дощу.

До кінця дня Нікатея проспала в курені, наче вбита. Надвечір прокинулася від собачого холоду та лінивого перестуку крапель дощу. Ще деякий час провела в солодкій дрімоті, насолоджуючись співом птахів і спостерігаючи за білками, які гралися тут у великій кількості. Сон трохи освіжив її, і вона вирішила продовжити свій шлях. Вийшла на край гаю, постояла, розглядаючи дорогу та навколишні поля. Після дощу пахло сирою землею та озоном.

Ближче до ранку Нікатея дісталася місця, де невелика річка перетинала тракт. Вона перейшла по дерев'яному мосту на другий бік, і поволі піднялася на ближній пагорб. Зліва, до горизонту, простягалася рівнина, - нескінченність до самого неба. Праворуч звивалася стара розбита дорога, з залишками слідів від возів. Нікатея пішла цією дорогою, залишивши нескінченність для інших мандрівників.

Пологі пагорби поступово змінилися лісами, які згодом відступили і перейшли в степ. За степом знову пішли пологі пагорби. На одному з них Нікатея зупинилася, роздивляючись порослий пожухлою травою луг унизу. Далеко попереду вона побачила сяйво білого та блакитного. Це могла бути лише водна гладь широкої річки. Принцеса до неї не пішла, вона до неї побігла.

На березі річки густо зростав очерет, і Нікатея ще здалеку помітила, як побігли кола від змії, що ковзала по воді. Вгорі кружляли яструби, було тихо та мирно. Річкою плив великий дивний човен, якого вона ніколи ще не бачила. Вузький та довгий, він був зроблений із світлого дерева, а над ним вигнулися величезні тугі білі вітрила, немов крила чайки. Цей човен весело летів вперед, залишаючи позаду пінний слід. Але найдивовижнішим було те, що ніс човна мав схожість із головою дракона. А може рептилоїда...

Пристально вдивляючись, Нікатея довго не відривала погляду від річки. Праворуч виднілася велика бухта, яка глибоко врізалася в берег, і була прихована високими кущами. Там були причали, якими снували люди. Вони розвантажували ці дивні човни, і перевозили їх на волах по суходолу. Вони перевозили їх, минаючи пороги, що з грохотом ревли десь далеко внизу.

Нікатея знала, що їй треба йти річкою вгору, на північ. Десь там, попереду, стояло місто Переяславль, і десь там була її сестра Зара. Раптом світ довкола став якимось ілюзорним, і майже прозорим. На якусь мить принцеса зосередилася, і побачила своїм магічним поглядом місто, крізь пагорби та ліси, які перестали бути перешкодою для її очей. Вона побачила його барвисте передмістя, фортечну стіну та високі дзвіниці храмів. Стіни міста були оснащені бастіонами та сторожовими вежами, на кожному кутку. Принцеса ще трохи постояла в роздумах, і пішла далі, до цього примарного міста.

Нікатея йшла довго, і коли почало світати, вона піднялася на черговий пологий пагорб і побачила вдалині це місто. Із заходу його обтікала річка, що протікала через густий ліс. Але ближче до міста ліс розступався, і утворював широку зелену долину, де вже почали оброблятися поля.

Через ці поля вона пішла до міста Переяславля, яке розтягнулося вздовж величезної річки. Стежка, якою пішла Нікатея, перетнула рівнину і вперлася в мощену дорогу, яка вела до міських воріт. Земля навколо була мокрою та жирною, а мізерна рослинність доповнювалася рідкими чагарниками. Трохи далі, праворуч від дороги, стояла шибениця, з шістьма вісельниками, висохлими, як в'ялена риба. А далі, повсюди, валялися «козли» і шипувальні «кобилиці», - загострені жердини, пов'язані ликом навхрест. Ці «їжаки» явно були підготовлені, щоб перекрити дорогу, і захиститися від ворога.

Незабаром дорога, що вела до міста, трохи пожвавішала. Крім селянських возів з'явилися озброєні люди, - піші та кінні. Вони виходили та виїжджали з міських воріт, розміщуючись біля фортечної стіни. Нікатея дивилася на це дивне місто, зі змішаним та невизначеним почуттям. Хода її раптом стала тихою та легкою, і абсолютно безшумною, немов у тигриці.

Так починалося велике полювання Нікатеї, принцеси амазонок, - від Переяславля і до Адріатичного моря…

Розділ 2

Переяславль-Південний – місто не дуже велике, але й не дуже мале, місця тут тихі та красиві. Це місто-фортеця вважалося глухоманню для київських князів, та й до Києва було трохи далеко, три дні кінного ходу. Але, з погляду стратегії та тактики, Переяславль розміщувався вдало, – як би на півострові, утвореному широким та замуленим рукавом річки Трубіж. Місто розтягнуло свої вулиці вздовж річки Трубіж, розкинувшись завширшки майже як Київ. Добротні купецькі будинки тулилися вздовж берега цієї річки, а тутешні вулиці, викладені гранітним каменем, наповнювали містян духом глибокої древності. Але, ближче до центру, стояли убогі хатинки простолюдинів, обкладені глиною, впереміш з кінськими кізяками.

Від Києва, на південь, через ці краї тяглася широка дорога, якою в обидві сторони йшли торгівельні каравани, які везли хутро, шкури, бурштин, сало, сіль та віск. Колись за Переяславом водилася слава самого небезпечного місця, на всьому торгово-річковому шляху. Поблизу ховалися половецькі племена, щоб накинутися на торговців, пограбувати їх, і відвести в рабство тих, кому пощастило не бути вбитим під час набігу. Але, в останні роки, русичі частенько били степовиків, і самі захоплювали половців у полон, на продаж у Константинополь. А так, в основному, місцевий люд був чуйний та добрий, і всі ладили один з одним. Переяславці були простими орачами, рибалками та майстрами, які жили працею власних рук. Якщо не рахувати дрібних негараздів, то тут панував мир та спокій.

Неодноразово, за свою багатовікову історію, місто Переяславль було пограбоване та зруйноване половцями та печенігами, а то й просто своїми братами-слов'янами суміжних князівств. Зрозуміло, що його історія була не надто спокійною, але вже саме його розташування, на головному поштовому тракті Київської Русі, давало йому низку переваг. Головним з них було те, що місто постійно відбудовувалося після руйнувань, хоча би скільки раз його не спалювали та розбивали. І ще був тут жіночий монастир, де святі діви міцної віри в Ісуса Христа, вдень і вночі молилися за грішні душі містян. І разом з монашками, в цьому монастирі, жили скромні амазонки-войовниці, які називали себе Легіоном Білих Дам. Тихо та мирно текло життя в Переяславлі. Народ сіяв, косив, збирав урожай, рубав ліс та ловив рибу. Хтось правив весілля, хтось танцював на хрестинах, а хтось плакав на похоронах. Трактом проходили каравани, Дніпром пропливали купецькі човни та військові чайки. Всім здавалося, що так буде завжди, - до тих пір, поки на порозі їхнього дому не з’явилася дика орда хана Батия...

Нікатея пройшла через підйомний міст, перед фортечною стіною, і увійшла в міські ворота, підозріло озираючись на всі боки. За всіма правилами, на воротах мала стояти сторожова варта, але її тут не було. Людський потік зовсім вільно вливався в місто, і также вільно виливався з нього. Ніхто Нікатею не гукнув і не зупинив. Вона увійшла в місто, і, на перший погляд, місто цього зовсім не помітило. Хоча, мало всі підстави помітити та здивуватися. Не кожен день тут з'являється височенна войовниця в срібному комбінезоні, і з метеоритним мечем за спиною.

Першими на неї звернули увагу коти та діти. Величезний котяра, що дрімав на поваленому дереві, підняв голову, притиснув вуха, пирхнув і стрибнув у кущі. Маленький хлопчик, що плескався у брудній калюжі, розкричався, дивлячись повними сліз очима на біляву велетеншу. Нікатея сумно посміхнулася йому, і пішла далі вулицею.

Вулиця, від фортечних воріт і до центру міста, була розбитою дорогою, криво мощеною різномірним каменем. Праворуч, одразу ж за воротами, стояла корчма, - низька будова, складена з грубого каменю, скріпленого сірою глиною. За корчмою тулилися убогі мазанки з солом'яними дахами: снопи були щільно вкладені, переплетені мотузками і притиснуті важким камінням. Дим валив з дірок в дахах, а деякі з мазанок були покриті дерном, а вікна затягнуті тонкою прозорою шкірою. З усіх боків тяглися запахи куховарства, змішані їдким димом та смородом гною з хлівів.

Нікатея вирішила йти за возом, догори навантаженим капустою та потрісканою ріпою. І якби вона більш уважно дивилася довкола, то помітила би, що люди біля будинків на неї не просто зиркали, вони витріщувалися на всі зіньки. Але принцеса, після безсонної ночі, була надто втомлена, щоб придавати цьому хоч якесь значення. Вона крокувала за возом, вузькими кривими вуличками, - повз крамнички, майстерні та кузні. Вона споглядала закопчені стіни мазанок, прогниле дерев'яне покриття узбіччя вулиць, і на повні груди вдихала запах кислої капусти. Народу на вулицях було мало, лише де-не-де тинялися голодні собаки та пробігали вгодовані щури. Повз Нікатею пробігла стара жінка, з куркою під пахвою, назустріч проторохтіла упряжка втомлених волів. Зліва загуркотіла кузня, і різко запахло паленим кінським копитом.

Дорога пішла дугою, і Нікатея вийшла на центральну ринкову площу, галасливу та брудну. Вона закрила очі долонею і подивилася на сонце, що виповзало із-за дерев. На центральному ринку починалося ранкове пожвавлення: в'їжджали візки та вози, а перекупники жваво заповнювали торгові ряди товаром. Десь застукав молот в кузні і заспівав півень, з явним запізненням. Продавці та покупці повсюди метушилися та копошилися, бо сьогодні проходив найбільший у князівстві весняний ярмарок, перший після затяжної зими.

Княжий люд, з навколишніх сіл, торгував м'ясом, олією, сиром, фруктами, овочами, борошном та всіляким зерном. Вуличні перекупщики та рознощики, зі своєю дрібницею на підносах, пробиралися крізь натовп, розхвалюючи свій товар: рукавиці та шапки, що залишилися після зими, глиняні горщики-черепки та березові віники, гарячі пиріжки та східні солодощі. Були тут і музиканти з жонглерами, і картярі з наперсточниками. Окремі групи жваво про щось сперечалися, бурхливо жестикулюючи. Одні жартували та сміялися, інші корчили кислі пики. Все на ярмарці було феєрично, як у будь-якому зі світів…

І по краю цього людського моря пливла принцеса Нікатея, вища за оточуючих десь на голову, а може й на дві. Вона з цікавістю зиркала на всі боки, намагаючись нічого не пропустити. Вона була настільки вражена побаченим, що не помічала, з якою цікавістю та лукавством її розглядали містяни. Вона для них була казковою істотою, матеріалізованою з древньої легенди.

Якоїсь миті перед принцесою опинився княжий дружинник, скоріш за все, із міської варти. Принцеса підняла руки перед ним, показала долоні та посміхнулася. Воїн у латах не повторив її жесту, але все ж таки натянуто посміхнувся, продовжуючи тримати сокиру перед собою, широко розмістивши руки на держаку. Нікатея була здивована, як незвично та смішно був одягнений цей воїн. Гостроверхий шолом був насаджений на трап’яний підшоломник, шия та плечі були захищені дрібними металевими кільцями. Кольчуга, без рукавів, була сплетена з великих кілець, і доходила майже до колін. Під кольчугою виднілася біла сорочка, на поясі висів короткий меч та невелика шкіряна сумка. Штани, з грубої матерії, були заправлені в червоні шкіряні чоботи. Рукавички, з зовнішнього боку, були захищені залізними пластинами.

Нікатея відвела погляд від стражника і глянула трохи правіше. За півсотні метрів від неї, ще один бородатий стражник тер рукою синець під оком, намагаючись не звертати уваги на глузування товаришів по службі. Нікатея підійшла ближче до них, заінтригована тим, що там відбувалося. А там, скоріш за все, проходив поєдинок між рудоволосою дівчиною та княжим дружинником.

Останній рухався швидко та професійно. Але, будучи списоносцем, у нього не було досвіду володіння мечем. Руда дівчина, судячи з її рухів, навчалася фехтуванню з пелюшок. Меч дружинника був набагато більший та довший за клинок дівчини, і він тримав його обома руками. І це не давало йому переваги над дівчиною. І, швидше за все, він уже не хотів ніякої переваги, а тільки скоріше закінчити цю виставу.

- Я просто піддався тобі, - крикнув дружинник, звертаючись до рудоволосої дівчини. - Я набагато сильніший за тебе, а ти все-таки дівчина.

Руда, що стояла перед ним, намагалася сховати посмішку за пасмою волосся, але очі її сміялися. Вона не хотіла принижувати доблесного стражника, але його хвастощі дражнили її. Сьогодні він бився на повну силу, але це не давало йому переваги.

На перший погляд ця дівчина не справляла серйозного враження, як боєць, тим більше проти княжого дружинника. Але перше враження, очевидно, було оманливим. Роки тренувань відточили її майстерність до досконалості, тоді як князівські стражники запливли жиром, і більше уявляли себе великими воїнами, ніж були такими. Насправді дівчині не подобалися ці поєдинки за гроші, але їй дуже їсти хотілося. І вона знала, що їй не становило особливих труднощів перемогти будь-якого дружинника, в Переяславлі.

Раптом стражник, з підбитим оком, різким рухом скинув кольчугу, напижився і пішов в наступ на руду дівчину. Нікатея спостерігала за поєдинком, і їй було цікаво, що ж буде далі?

Нікатея очікувала, що дружинник обмежиться кількома показовими ударами. Але той, розмахуючи мечем в різні боки, кинувся на дівчину, наче бик на червону ганчірку. Дівчина була натренована володіти коротким мечем, який був тоншим та легшим за дворучний меч дружинника. На тлі метушливого та хаотичного махання стражника, рухи дівчини були чіткими та розміреними. Містяни, що товпилися по краю площі, кричали, верещали і тупотіли ногами при цьому видовищі.

Меч дружинника був таким величезним і важким, що після чергового удару він заводив в сторону свого втомленого господаря. Коли той замахувався, то його тіло вже по інерції йшло за мечем. А коли він блокував удар дівчини, то присідав, широко розставивши ноги, щоб не впасти на спину. У володінні широким мечем не потрібно особливих тонкощів та хитрих ударів, це повільна та важка робота. А у дівчини був зовсім інший стиль бою.

Коли стражник вкотре опинився перед дівчиною, вона пірнула під нього, перехопила руку, вивернула її, і недбало стала чоботом йому на спину, коли він впав мордою в калюжу. Він був повалений раніше, ніж встиг щось зрозуміти. Але коли він падав, його рука, вивернута назад, була міцно перехоплена і зафіксована дівчиною.

- Відпусти, сучка! – закричав стражник від болю.

- Наступного разу виставляйте проти мене одразу двох, а то й трьох стражників! - крикнула дівчина, і відпустила дружинника. – Ви паршиві воїни!

Деякі стражники почали бурчати і щось бубоніти собі під ніс, а натовп почав розходитися, в пошуках нових розваг.

Руда простягла руку поваленому воїну, але той навіть не глянув у її бік. Він важко підвівся з землі, хапаючи ротом повітря, і поплентався слідом за іншими стражниками.

Нікатея тихо підійшла ззаду, і поклала руку на плече рудоволосій дівчині. Та повільно обернулася і підвела голову. Їхні очі зустрілися, і на якусь мить Нікатея проникла в підсвідомість дівчини.

Рудоволоса виявилася досить таки балакучою, і принцеса незабаром багато чого довідалася про її долю.

Дівчину звали Русланою. Її батько та мати були землеробами, і коли їй виповнилося тринадцять років, її віддали до жіночого монастиря Києва. Незабаром вона звідти втекла і почала швендати світом, жебракувати та красти. Іноді підробляла в різних господарів, але недовго. Так вона обійшла Київське, Переяславське та Чернігівське князівства. Через три роки вона навідалася додому, але її хати вже не було. Одним літнім днем налетіли половці і спалили її, а батька з матір’ю забрали в полон. Незабаром вона знайшла вчителя, який допоміг їй пережити час того смутку, і навчив основам військової майстерності. Вчитель виявився мандрівним лицарем-тамплієром, що рятувався від римської інквізиції на Русі. Він навчив Руслану дисципліні розуму та душевної гармонії, - за допомогою тренувань тіла та силі волі. Вчителю було не менше шістдесяти років, але він міг рухатися з грацією кішки, і голими руками перебивав спис. Спочатку її тренування були порятунком від спогадів про батьків, і стіною від душевного болю. Але потім воно повністю захопило дівчину, стали сенсом її життя. Так тривало повних сім років. І зовсім недавно вчитель пішов невідомо куди, він зник...

Наприкінці оповідання Нікатея уважно подивилася на Руслану, і та закінчила свій монолог:

- На прощання він сказав мені: «Ти переросла свого вчителя, ти багато в чому мене переросла. Я йду на спочинок. В цьому місті є лише одна людина, яка зможе продовжити твоє навчання, це Зара – принцеса амазонок, настоятелька жіночого монастиря. Іди до неї". А сам пішов у невідомому напрямку. Після його зникнення я багато чим заробляла на шматок хліба: мила тарілки, вигрібала гній із стайні, доставляла пошту, чистила овочі в харчевні. Бралася за всяку справу, щоб вижити в цьому світі. Ось така моя історія…

Нікатея взяла Руслану за руку.

- А чому ти одразу не пішла в монастир, до Зари?

- Не знаю, - відповіла руда. – Боялася, мабуть.

- Ти знаєш дорогу до монастиря.

- Знаю.

- Відведеш мене туди. Зара моя сестра, я давно шукаю її.

- Як скажеш, принцеса Нікатея.

Нікатея здивовано глянула на Руслану.

- Звідки ти знаєш моє ім’я? Я тобі не представлялася.

- Стара легенда про принцесу амазонок, дуже давня. Мені її вчитель розповідав...

- Гаразд, скоро підемо, тільки ще трохи по ринку погуляємо, - як би байдуже промовила Нікатея. – А вже потім у монастир зазирнемо.

Гуляючи з Русланою по ринку, Нікатея відчувала на собі цікаві погляди містян. Одні дивилися на неї з цікавістю, інші з підозрою, але без ворожості. Багато хто заздрісно оцінював її одяг, надто незвичайний і дорогий для цього міста. Багато хто взагалі намагався не дивитися в її бік. А дівчата, тим часом, мовчки оглядали площу.

І кого тільки не було на цій площі. Шарлатани та шахраї, жебраки та прокажені, відставні дружинники та молоді священники. За довгими дощатими прилавками тулився майстровий люд, - шевці, ткачі, точильники, ковальники, меблярі та винокурники. Біля них крутився поважний злодійський люд, - кишенькові злодії, обманули, надували, обдирали та промишляли. Цю зграю розбавляв інший народ, який жив баришами з людської довірливості, - типу ворожбитів, хіромантів, чаклунів, знахарів та інших цілителів. На південній частині площі, біля церкви, юрмилися торговці чудотворними мощами та продавці попівських індульгенцій, слізні христарадники та інші жебракувальники. І всі знали, що після цього весняного ярмарку, вся ця рвань, голитьба та босота, що жила не так божим духом, як божим промислом, розтечеться сотнями доріг і стежок, по всій Київській Русі.

Нікатея з Русланою вже згодом вирішили залишити ярмарок, і попрямували на північ, у бік монастиря. Нічний дощ добряче підмочив вулиці міста, а копита коней та волів швидко перетворили їх на розкисле болото. Цим брудом прогулювалися гуси та кури, а в рідкій жижі плавали качки. Дівчата обережно пересувалися краєм дороги, норовлячи розминутися зі свинями, що верещали, наче недорізані. Останні скажено бігали по калюжах, зачіпаючи пішоходів та розлякуючи коней і волів. В якийсь момент Руслана оступилася на прогнилій дошці, і мало не сіла на спину пробігаючій свині.

- З мечем в руці я рухаюся більш впевнено, - зніяковіло зізналася вона, винувато глянувши на Нікатею.

Принцеса засміялася, закинувши голову.

- Ану покажи свій меч, - попросила Нікатея.

Руслана висмикнула меч із піхов, і передала принцесі.

Це був добрий меч, прямий і важкий, із добротної кованої сталі, дерев'яна рукоять була обмотана м'якою шкірою. Без жодних там наворотів, але дуже зручний та гострий.

- Я мала намір, на ярмарку, стати переможцем княжого турніру, - ніби похвалилася Руслана.

- Та що ти кажеш? – уїдливо посміхнулася Нікатея. – І я маю негайно прокричати тобі «ура»?

- Та ні, - зніяковіло відповіла Руслана. – Я не те хотіла сказати…

- І не кажи нічого, я бачила як ти билася, веди мене до монастиря, - промовила Нікатея, перескакуючи через чергову калюжу.

Тут треба зауважити, що вулиця, якою вони йшли, знаходилася біля підніжжя пагорба. І наприкінці цієї вулиці, коли хати закінчилися, погляд Нікатеї ковзнув по пагорбу, на якому стояв монастир-замок. Він зовсім не був схожий на казкові замки, з витонченими баштами та фортечними стінами, а швидше справляв враження злої тигриці, що зачаїлася, і готова накинутися на будь-кого, хто посягне на її свободу. Цей монастир стояв тут вже сотні років, і цей час залишив на ньому багато своїх слідів. Його товсті стіни були складені з сирцевої цегли, яка в деяких місцях вже почала кришитися. Він був найстарішою релігійною спорудою Київської Русі, і таїв у собі якесь стародавнє пророцтво, яке ось-ось мало здійснитися. В цей час звуки від монастирських дзвонів розносилися по всій окрузі, сповіщаючи про якусь подію.

З південної сторони, в бік монастиря, рухався натовп черниць. Їхні накрохмалені апостольники ляскали на вітру, наче крила величезного птаха. Вони велично пропливли в кам'яні ворота монастиря, обережно перестрибуючи через брудні калюжі. Коли ворота за ними зачинилися, Нікатея з Русланою почали підходити до монастиря.

Коли дівчата підійшли до воріт, їх зустріло злісне гарчання сторожових псів. Згодом хвіртка, збоку воріт, відчинилася, і з неї вийшла дівчина. На ній був домотканий одяг, пофарбований рослинною фарбою по краях, а на ногах були шкіряні чоботи. На лівому зап'ясті блищав широкий золотий браслет, праворуч на поясі висів короткий меч.

- Що вам потрібно? - різко запитала вона, і одразу ж поперхнулася.

Стражниця дивилася на Нікатею очманілим поглядом, і ніяк не могла збагнути, що робити далі. Нікатея швидко взяла ініціативу в свої руки.

- Я сестра Зари, вашої настоятельки. Проведи мене до неї.

Стражниця прийшла до тями, і пробубнила давно завчену фразу:

- Поводься з прибульцем, біля своїх воріт, як зі своїм братом, і за це будеш тричі благословенна.

- Добре сказано, - промовила Нікатея, посміхаючись. - Розум мудреця зміцнює міські стіни, а його дурість накликає лихо на місто. Веди нас до наймудрішої з мудріших, до своєї настоятельки.

Стражниця кивнула і направилася до ближньої будівлі. Нікатея з Русланою пішли за нею.

Одразу за воротами, на широкому кам’яному дворі, черниці розвантажували віз з сіном. Воли стояли смирно, жуючи свою жуйку. З-під коліс воза гавкали собаки, в розкиданій соломі діловито рилися кури. Поруч із возом озброєна амазонка напувала змиленого коня. Подвір'я, з усіх боків, затіняли дерева, а на клумбах, по периметру, копошилися дівчата, – чи то монашки, чи то амазонки. Все це нагадувало, скоріш, процвітаючу сільську садибу, аніж монастир.

Всередині цього монастиря стіни були почорнілими, холодними та зашморганими. Оминувши палісадник, всі увійшли до невеликого храму. З внутрішнього святилища було чутно голоси черниць, що шепотіли слова монотонної молитви, і м'яке клацання їхніх чоток. Пахло ладаном, і десь вдалині наче хлюпала, чи то капала вода. Амазонка підвела Нікатею до різьблених дверей за вівтарем, за якими знаходився кабінет настоятельки. Вона відчинила двері, і навіть не заглядаючи всередину, пропустила Нікатею вперед. Руслана не увійшла слідом, а залишилася чекати назовні. Уроки етикету, від лицаря-тамплієра, не пройшли даремно.

Увійшовши до великої кімнати, з низькою стелею, Нікатея побачила Зару. Сестра сиділа на важкій дерев'яній лаві, приставленій до письмового столу, в дальньому кутку. Якусь мить вона з цікавістю розглядала сестру, яка сиділа за столом. На ній була проста сукня з мішковини, в якій вона виглядала якось безглуздо, як для принцеси амазонок. Її розкішне руде волосся, скручене на потилиці недбалим вузлом, утримувала шпилька, розміром з вертело для м'яса. В своїх великих руках вона тримала невеличку книгу. Минулі роки не надто змінили Зару зовні, вона виглядала так же владно та суворо, як і в часи Атлантиди.

Зара відірвала погляд від книги і пильно подивилася на Нікатею, без жодних емоцій на обличчі. Потім повільно підвелася, підійшла до молодшої сестри і мовчки обняла її. За мить промовила тремтячим голосом.

- Ніка, я так давно чекала на тебе.

- Я знайшла тебе, сестро, я дотримала свого слова.

Зара ще трохи потискала сестру в своїх обіймах, і згодом відпустила.

- Сідай на той стілець і розповідай, - Зара вказала на стілець, а сама сіла на лаву.

- Стривай, там за дверима стоїть моя нова подружка, Руслана. Розпорядися, щоб її пристроїли на ночівлю, вона житиме з нами.

Зара вийшла з кімнати, для розпоряджень.

Нікатея почала оглядати дивовижне приміщення, в якому знаходилася. Це була простора кімната з вікнами, що виходили на схід. Підлога вистелена дошками, стеля та стіни обкладені дерев’яними панелями, а по периметру стояло безліч крісел та стільців. Середину кімнати займав невисокий круглий стіл, довкола якого були розставлені стільці різних розмірів. На книжкових стелажах лежали потерті книги, фоліанти та пошарпані сувої.

- Ласкаво просимо до Переяславля, - сказала Зара, відчиняючи важкі дубові двері. - Твоїй подружці будуть надані князівські почесті, а ти тепер розказуй.

Цієї миті двері знову відчинилися, і монашки внесли квас, козячий сир, хліб і різні фрукти. Дуже доречні, для голодної Нікатеї.

Коли сестри поїли, настав час оповіданням. Довго Нікатея розповідала сестрі про своє минуле життя. Минув вечір, відбили дзвони, настала ніч. А вона все розповідала про матір, про своє життя з Абадоном, про Всесвітній Потоп. Десь опівночі Нікатея дійшла до планети Арістон і ліріанців, що її населяли. З материнською любов'ю вона розповідала про своїх дітей, Ареса і Ліліт, про свого батька, імператора Атлантиди, про Місто Семи Пірамід. Закінчила вона своє оповідання порталом, і дорогою до Переяславля. Потім настала черга Зари розповідати…

Зара розповідала повільно, збиваючись з ритму, немовби розмовляла уві сні. З початку її розповіді Нікатея зрозуміла одне, що портал викинув сестру на острів Хортиця, де з нею сталося багато цікавих подій. А загалом це була розмова, завдовжки з найдовшу ніч. Іноді зелені очі Зари спалахували цікавістю та лукавством. Вона залишилася такою ж мрійливою, хоча іноді була дуже категоричною в своїх судженнях. В цьому світі їй вдалося зберегти живу та іронічну душу. Тільки її погляди на світові процеси дуже змінилися, з моменту їх розставання, на острові Кайлас. І Зара вже якби і не хотіла повертатися в часи Атлантиди, тим більше, що імперії амазонок вже не існувало, після Всесвітнього Потопу.

Свою розповідь Зара закінчила такими словами.

- Зима цього року виявилася холодною та жорстокою. Голодні вовки вбивали худобу та нападали на людей. Скрізь були вовки, що шукали будь-яку плоть, в яку можна було вчепитися зубами. Але сьогодні з’явилися речі, набагато гірші ніж голодні вовки і холодна зима.

Зара зробила драматичну паузу, і згодом продовжила.

- Є дехто гірший за вовків, що вбивають телят, коней та овець.

- А що є гіршим? - не стрималася Нікатея.

- Люди які вбивають людей, - відповіла сестра. - Ніка, до нас наближається війна! На нас повзе дика орда!

- Так, я відчуваю тут запах війни, - відповіла Нікатея. - Ти можеш розповісти мені цю історію?

- Звичайно можу. Тим більше, що я скрупульозно збирала інформацію, - відповіла Зара. - Слухай моє оповідання:

«Три роки тому, на монгольському курултаї, було ухвалено рішення про похід на ослаблену Київську Русь. І вже наступної весни, коли сильні морози змінилися відлигою, хан Батий направив у бік Русі свою стотисячну армію. Пішла багатолика орда в похід, перейшла кордони і потяглася вглиб Русі, позначаючи свій шлях трупами та пожежами. Хан Батий переходив, зі своїм військом, з міста до міста, збираючи кривавий урожай злості та помсти. Багато міст і сіл були назавжди стерті з лиця землі, бо стратегія Батия включає максимальне руйнування та знищення. І дим, що піднімається над випаленими лісами та містами, вже застилає небо на сотні кілометрів. Звідусіль вітер несе сморід тліючої соломи і горілої плоті, бо все довкола стоїть у вогні, що бушує повсюди. І немає нікого, хто б міг протистояти хану Батию…

- А хто він такий, цей хан Батий? - перебила Нікатея сестру. - Що це за істота?

Зара невдоволено подивилася на сестру, але продовжила:

- Хан – це перекладається як Король Сонця. А Батий... Це ім'я виникло з небуття. Ніхто не може сказати, звідки воно прийшло. Можливо, його вимовили людські вуста, тільки іншими словами? Можливо, воно вирвалося з криками вмираючих русичів, коли ординці здирали з них шкіру? Можливо, його почули в співах монгольських шаманів? Чи, можливо, воно проникло в мізки руських князів і попів, у їхніх нічних кошмарах? Батиєм зветься істота, яка керує силами, ворожими до всього сущого. Це двометровий воїн, з блакитними очима та світлим волоссям. Людина? Можливо. Демон? Дуже може бути. Реальна істота? Ну, як сказати… І його орда не є єдиним цілим. Це об'єднання різних воїнів, - монгол, татар, китайців та русичів. Кожним його десятитисячним туменом командує відданий полководець, який управляє тисяцькими і сотниками. Всі тумени, об'єднавшись, становлять Велику Орду.

Зара якось сумно подивилася на сестру, і продовжила:

Ми не сумнівалися, що орда прийде до нас. Але всі гадали: хто ж стане першою жертвою, – розгульна вольниця Володимира, чи самовдоволений Новгород? Всі були в очікуванні, і в молитвах Богу Перуну. Минулий рік ми назвали Чорним роком, бо ще був і голод. Весна тоді видалася довгою, холодною та дощовою. Вода не сходила з полів, коли давно вже настав час сівби. Скрізь падала худоба, і навіть витривалих волів роз'їдали хвороби. Пізні заморозки занапастили садовий цвіт, він чорнів і згнивав на корені. А в цей час, з півдня, попереду орди летіли зловісні чутки. І тоді руські князі, перемагаючи свій тваринний страх, почали збирати сили, щоб разом відбити монгольське нашестя. Руські князі, як горді керманичі війни та доблесні воїни, вирішили раптом об'єднатися, щоб звільнити свою землю від злих та голодних собак хана Батия. Але, як завжди, об'єднуватись було вже пізно. Все вже прийшло в незворотній рух.

Монгольська орда заглибилася в землі Київської Русі далі, ніж будь-коли раніше, за всю історію свого існування. Вона ринула на Русь, перетворюючи на попіл міста і села, обагряючи свої криві шаблі кров'ю жінок та дітей. Монгольське військо є настільки великим, що часто деякі його десятитисячні тумени ще тільки підходять до міста, як воно вже повністю захоплене тими, що йдуть попереду. Захоплене місто вони перетворюють на руїни, а містян, що вціліють, відводять в рабство. Біженці, із захоплених монголами міст і сіл, розносять звістку про майбутню біду по всій Русі, сіючи страх і смуту.

Орда монгол йде далі, через руські степи. Вони вже досхочу повеселилися на наших просторах, - смерть насичила повітря, смертю дихає забруднений Дніпро, смертю дихають мовчазні шеренги монгольської кінноти. Їх сотники та тисячники вбивають будь-кого, кого запідозрюють у співчутті до русичів. Скрізь кров, смерть, голод, страх і жах.

Пройшовши з вогнем північно-східними землями Русі, - розоривши Рязань, Білгород, Іжеславець, Коломну, Москву, Володимир, Суздаль, Ростов, Углич, Ярославль, Юр'єв Польський, Твер, Торжок, Кострому, Козельськ, та інші міста, - монгольська татарва місяць тому розпочала похід на південну Русь. Сьогодні їхньою метою є три князівства: Чернігівське, Переяславське та Київське. І місто Київ у цій схемі для них, – це головний приз. Але на шляху до Києва у них стоїть Переяславль-Південний, - наше героїчне місто, що має багатовіковий досвід боротьби з кочівниками. На шляху до Києва вони мають перемогти переяславських амазонок, – мій Легіон Білих Дам. Наближається велика битва, Нікатея. Десятки тисяч ординців рухаються в наш бік. Сніг на півдні Русі забарвлений людською кров'ю. Армія хана Батия йде на Київ, захоплюючи та спалюючи всі міста на своєму шляху. За два місяці вони будуть біля стін Переяслава. В епіскопа Симеона кілька тисяч дружинників та ополченців, а в мене Легіон на півтори сотні амазонок. Чи допоможеш навчити їх?

Нікатея втомлено посміхнулася:

- Зара, тільки не сьогодні, зараз я хочу спати.

- Добре, тебе проведуть у келію, - сказала Зара. - В цьому світі занадто все заплутано, і я розраховую на твою допомогу, сестричко. Тут є дещо, що мені не по зубах. Бо тут розігрується шахова партія, ходи в якій роблять не люди, а темні фігури. Зараз я гадки не маю, як у це грати, а головне – за якими правилами…

- Знаєш, Зара, якщо ми зможемо визначити тих, хто є фігурами в цій грі, то зможемо розібратися, як треба грати, - відповіла Нікатея. – Для початку згадай всі важливі події, які відбулися з моменту твоєї появи в цьому світі. Нині вже десь середина цієї партії, і ти маєш відновити всі ходи, з самого початку. Тільки так у нас вийде це розплутати.

На тому й порішили. Але Нікатея не могла навіть уявити, що через деякий час все настільки перемішається, що вона з вимушеного учасника перетвориться на головну фігуру на цій шахівниці.

Зара подзвонила в дзвіночок, і відразу ж у дверях з'явилася молода черниця. Монашка провела Нікатею до приймальних палат і показала келію, приготовлену для неї. Це приміщення підходило до її величезного зросту, наче Зара давно чекала на неї в цьому світі. На дощатому тапчані була постелена м’яка постіль, зі свіжої соломи.

Цієї ночі вирувала гроза, і віконниці гуркотіли від різких поривів вітру. Нікатея прислухалася до завивання вітру, яке здавалося їй якимось віддаленим, наче бурчання старої відьми Брони. Вона відчувала занепокоєння, яке гризло її весь час. Майже до самого ранку вона лежала в темряві, з розплющеними очима, напружено вслухаючись у темряву. Цей світ, монастир, ця кімната. Все було якесь примарне, не зовсім справжнє, крім самої Зари. Ця дійсність здавалося їй магічним сном, який ніяк не в'язався з її минулим. Атлантида, імперія амазонок, Всесвітній Потоп, планета Арістон, Імператор Чиктот, Арес і Ліліт… Чи те минуле було магічним сном? А вона хто? Принцеса амазонок, яка наважилася на відчайдушний крок, заради виконання своєї клятви? Чи якась фантазія, яка не вписувалася в здоровий глузд? Повітря навколо стало якимось тягучим та масним, і на цій хвилі вона поринула в сон. Принцеса Нікатея і не припускала в цю мить, що її союз із цим світом виявиться неймовірно тісним та довгим.

Останнє, що вона почула, занурюючись у ранковий сон, були дзвіночки монашок. Вони проходили повз келії і проголошували: Благословимо Господа! А з келій їм відповідали: Богу подяка!

Наставав новий день, небо на сході починало світитися.

Розділ 3

Ближче до полудня Нікатея прокинулася. Крізь щілини в віконницях пробивалися промінчики полуденного сонця. Кілька хвилин вона лежала нерухомо, відчуваючи невпевненість від незнайомого місця. В келії було хоча й затишно, але якось порожньо. В кутку стояла дерев'яна шафа, а на підлозі лежав круглий домотканий килимок. Принцеса вислизнула з ліжка, але віконниці відчиняти не стала. Було чутно, що довкола вже ходять люди, багато людей.

Нікатея одягла свій шкіряний одяг і вийшла з кімнати. Наприкінці коридора вона завернула на кухню, бо дуже їсти хотілося. Випивши кухоль молока, вона трохи підбадьорилася. В кутку помітила велике вогнище, яке палало, наче ковальський горн. Там пеклися вже вечірні хліба. Монашки на кухні вдавали, що не помічають Нікатею. Одну з них вона спитала, де знайти Зару, і та вивела її надвір і показала на церкву.

До монастирської церкви вела доріжка, обсаджена фруктовими деревами. За деревами йшли овочеві грядки, а за ними сад, що закривав собою лазню та лікарню, що притиснулася до монастирської стіни. В дальньому кутку було звалище гною, далі йшли стайні, пташиний двір і критий загін для овець. Обдивляючись все це, Нікатея не зразу помітила дивну черницю, яка виникла перед нею. Та з посмішкою привіталася, і представилася: «Анна, з Києва, монастирська травниця, завідую лазнями, лікарнею та городами. І якщо принцесі буде завгодно, то я покажу їй все монастирське господарство». Нікатея подякувала їй за увагу, і пішла далі до церкви.

Праворуч від церкви знаходився церковний двір, оточений підсобними будівлями, - млин, олійниця, стайні, комори та погреба. «Занадто багато стаєн, – подумала Нікатея, але потім здогадалася. – На Легіон амазонок коней має бути, щонайменше, сто п'ятдесят». Потім пройшла в двір ближньої стайні, де рядами стояли двоколки, впершись оглоблями в землю. Сама стайня була довгою будовою, з високим двосхилим солом'яним дахом. Всередині, по обидва боки від проходу, розташовувалися стійла, вистелені пахучою соломою. В стійлах хрумкали вівсом коні, переступаючи з ноги на ногу. Світло всередину проникало тільки від дверей, які були на обох кінцях стайні, і це не могло повністю розсіяти морок, що панував тут. Нікатея не стала заходити всередину, а пішла далі.

Зліва до церкви примикала бібліотека та скрипторіум, де черниці копіювали рукописні тексти і переправляли їх до Софіївського собору Києва. І тут слід зауважити, що монастир був поділений на три частини. На його території знаходився сам монастир, на другій частині стояли казарми амазонок, і третину займав Храм архангела Михаїла, як прибудова до монастиря. Храм ніби перебував на території монастиря, але мав окремий вхід, і доступ до нього був відкритий всім містянам. А територія, де знаходилися казарми амазонок, була закрита для всіх, навіть для послушниць монастиря.

Крокуючи доріжкою, Нікатея не помітила, як підійшла до Храму архангела Михаїла. Сьогодні тут нікого не було, і вона увійшла до Храму, який був дуже старим та обшарпаним. І вже потім Нікатея взнала, що його побудували ще древні скіфи, і точного часу не знав ніхто. Дах, швидше за все, міняли неодноразово, а будівлю періодично розширювали. Але стіни приміщення та колони, що підтримували стелю, залишалися нерушеними. Було помітно, що цей Храм побудували сотні років тому, а може й тисячі. Дерево місцями почорніло, від численних пожеж, колони були з зарубками від лез сокир та мечів. Нікатея провела пальцями по ближній дерев'яній колоні з малюнками, що зображали язичницьких богів, - богів тих, хто споруджував цей храм. Ці колони зберігали на собі сліди всіх змін, наче зморшки на обличчі людини, яка прожила багато років. Вже потім принцеса дізналася, що цей Храм був старшим за всі релігійні споруди Київської Русі, включаючи Софіївський собор Києва.

Нікатея вийшла з Храму і ще раз оцінила його велич, яка була помітна тільки її оку. Вона ментально проникла в глибину століть, і побачила, що на цих землях панували народи настільки сильні та багаті, що могли собі дозволити оббивати храми листами золота. Але вони зникли, залишивши по собі тільки пологі пагорби, схожі на величезні могильні кургани.

Після Храму вона пішла на схід, до стіни монастиря. В цьому місці монастирська стіна була продовженням міської фортечної стіни, що гарантувало місту надійний захист від набігів кочівників. Нікатея піднялася на стіну, і почала роздивлятися околиці міста. Амазонка-стражниця, що походжала на валу, з цікавістю подивилася на неї, але чомусь поспішила відійти на пристойну відстань.

Монастир був збудований на вершині пагорба, що панував над рівниною, де розташовувався Переяславль. З цієї висоти чудово проглядався весь краєвид навколо міста, і можна було оглянути землі, що оточували Переяславль. На розмічених полях працювали орачі, які керували волами, і які залишали по собі чорні борозни орної землі. На південному горизонті височіли пологі пагорби, біля підніжжя яких, на шовковистих лугах, вже ганяли лошата, телята, ягнята та різні козлята. Їх переповнювала радість життя, після зими, і вони гралися, бодалися і скакали навипередки, наче хотіли встигнути все одразу, і в один момент. А на заході, різкою темною смугою, вився старий Дніпро. Різкий порив вітру залопотів підлогами накидки принцеси, і вона загорнулася щільніше, притримуючи її схрещеними руками. Вітер був західний, тому приніс холод від річки.

Нікатея подивилася вниз, під стіну. Там був земляний вал із вкопаним частоколом, а за ним глибокий рів, заповнений каламутною водою. Такий рів був із трьох сторін Переяслава, а четвертий бік міста захищала річка Трубіж, протилежний берег якої був заставлений човнами княжої дружини. У передмісті, серед озер та боліт, було видно розчищені поля. На Трубежі, у багатьох місцях, були споруджені млинові греблі. На дальніх полях було помітно безліч квадратних хуторів, хати яких будувалися глухими стінами назовні, а вікна виходили у внутрішні подвір'я. На цих хуторах були одні вхідні ворота, які рубалися з товстих дубових колод. Такі хутори, як Нікатея потім дізналася, жили самі по собі, і не потребували ні князів, ні їхніх дружин. Податки з цих вільних хуторів не бралися, бо вони були щитом для міста, захист від кочових племен. Половці та печеніги, за всіх часів, завжди прагнули оминати ці вільні хутори десятою дорогою. Загалом місто Переяславль-Південний, за формою, було овальним, трохи витягнутим зі сходу на захід.

Нікатея спустилася вниз і пішла вздовж стіни. І згодом вийшла на невеличке поле, з пожухлою травою до пояса, і протоптаними доріжками. З трави вилітали пташки, кружляли по небу і швидко поверталися у свої гнізда. За полем стояли старі напівзруйновані казарми амазонок, які давно вже поросли бур'яном. Це поле явно служило для тренувань амазонок, оскільки скрізь стояли щити для прийому стріл та копій.

За цим невеликим полем починалося подвір'я, яким вешталися войовниці. Амазонки знали про Нікатею тільки з чуток, але всі віталися з виглядом глибокої душевності та шанування. Наприкінці двору стояла Зара. Висока і рудоволоса, з довгими ногами і широкими плечима, вона височіла над навколишніми амазонками, наче якась міфічна богиня. У всьому її образі була якась царська влада, наче вона повністю володіла цим світом.

- Ну що, сестро, обживаєшся в нашій божевільні? – крикнула вона, засміявшись.

- А я думала, що потрапила в обитель неперевершеної доброти та вченості, - посміхаючись, відповіла Нікатея.

- Так воно і є. І нехай буде благословенний Творець, який визначив для кожної речі своє число, вагу та міру, - промовила Зара. - У нас тут спокій та благодать, не так як в інших монастирях Русі. Бо там чекають на антихриста з хвилини на хвилину, і скоро, гадаю, дочекаються. Ти вже ознайомилася з нашим монастирем?

- Частково, - відповіла я. – Тільки забула запитати, а як він називається?

- Широкий Лан. Але переяславці називають його коротко, - Шіо Лан.

- Ясно. А де моя Руслана? Я сьогодні її ще не бачила.

- Не хвилюйся за неї, - сказала сестра. - Зараз вона розмовляє з Анною. Ми повинні з'ясувати її навички та здібності, щоб визначити їй місце в Легіоні. Результат я повідомлю тобі трохи згодом.

- Добре. Що робитимемо сьогодні?

- Я вже більше року не була в місті, - відповіла Зара. – Вже не лише містяни, а й місцевий епіскоп забув про мене. Якщо ти вже засвітилася в нашому місті, то і я маю нагадати про себе. Хоча і без нагадування, Переяславль гуде про тебе вже так, як не гули навіть атлантські чаклуни, у день весняного рівнодення.

Сестри розсміялися. До чаклунів вони відносилися з особливим гумором.

Перш ніж вирушити до міста, вони зайшли до трапезної. Нікатея помітила, що вона була такою ж простою і практичною, як і кабінет Зари, і меблів тут виявилося не більше, ніж у будь-якому іншому місці. Довгі столи, з широкими лавами, були простих форм та ліній. Трапезну обігрівав великий камін, а розмови за столом велися про книги та музику, а не про зброю. Подали суп, рибу, хліб і сир. І тому трапеза була недовгою.

Коли на десерт подали яблучний сидр, тільки тоді Зара заговорила.

- Як ти гадаєш, звідки тут з'явилися амазонки?

- Я ще не думала про це, - відповіла Нікатея. – Я не ставила собі таке запитання.

- Але згодом воно в тебе виникне. Ти пам'ятаєш історію Атлантиди, як там з’явилися амазонки з Титанами?

- Звичайно пам'ятаю, - відповіла Нікатея. - Але давай про це поговоримо пізніше.

- Добре, пішли в місто, - підводячись, промовила Зара, - а то поки зберемося, то вже стемніє.

І, вже згодом, масивні ворота монастиря з гуркотом закрилися за сестрами.

Із-за хатин, з боку Монастирської вулиці, долинало торохтіння возів, крики та брязкіт металевого посуду. Сьогодні була неділя, і, як учора, в суботу, теж був базарний день. І сьогодні до Переяслава з'їхалося ще більше торговців та покупців, ніж учора. Торгове життя в місті йшло своїм чередом. Попередній рік видався тихим; ні воєн, ні половецьких набігів, ні княжих збирачів податей, з їхніми поборами. Да, минулий рік був неврожайним, але у кочуючих купців були низькі ціни, а що ще треба обивателю для щастя? А те, що десь там, на півдні, монгольська орда спалює міста та села, обагряючи свої криві шаблі кров'ю жінок та дітей… Ну, так це далеко, може ще й не дійти сюди. Паніка, смута та страх ще не дійшли до Переяслава, вони ще в дорозі.

Поява на вулиці двох величезних войовниць, принесла чимале пожвавлення в місто, хоча тут і не дуже любили всяке пожвавлення. Багатьох торговців вчора не було на ярмарку, і вони могли не бачити Нікатею. А більшість і Зару ніколи не бачили, хоча й чули про дивну настоятельку Шіо Лана.

Міський натовп обтікав сестер, наче звичайну перешкоду. Тільки деякі, особливо зухвалі дітлахи, намагалися посмикати їх за хутряні накидки, або хоча б доторкнутися до них. Дружинники похмуро дивилися їм вслід, і нервово смикали рукояті своїх мечів. Але, незважаючи на їхню суворість, по їхніх обличчях блукала якась пришибленість, наче не існувало в цьому світі нічого, гіднішого за їхню княжу службу.

Сестри уважно поглядали на всі боки, і на їхньому шляху розступалися всі: дружинники, ремісники, торговці, моряки, господарі постоялих дворів, крамарі, переписувачі, слуги, повії, домогосподарки, діти, попи і ще бог знає хто. Нікатея вихоплювала з навколишнього оточення лише окремі картинки. Ось праворуч швець розхвалює свій товар, а потім укладає угоду. За його товар частково платять іншим товаром, а частково певною кількістю металу. Біля нього працює мідник, який зайнятий своїм молотом та різцем. Зліва, через відчинені двері винної крамниці, чути складну брехню п'яного моряка, про пережиті ним пригоди та небезпеки. Більшість жінок, які перебували на площі, мали довгі спідниці. Це були звичайні селянки, які тягли клумаки, мішки або своїх дітлахів. Багато хто з них носив вишиті корсажі, які підтримували, але в жодному разі не приховували груди. Їхні прикраси з олова, міді, бронзи, срібла, золота та бурштину переливались на сонці різними кольорами. А такого розмаїття строкатих хусток Нікатеї не доводилося бачити ніколи і ніде.

Мимо пройшла худа корова, гнана господарем, яка тягла в'язку хмизу до храму, на краю площі. Навколо цього масивного храму, що складався з безлічі веж і яскравих куполів, тіснилися лавки, постоялі двори та убогі хатини. Ці хатини були трохи більшими та вищими, ніж на околиці, але по архітектурі нічим не відрізнялися від останніх.

Біля цього храму, званого церквою, стояв, сидів і лежав жебрацький люд, із усіх околиць Переяславського князівства. Всі вони страждали від різних хвороб, - неминучих супутниць тих, хто все життя недоїдає і не дотримується тілесної чистоти. І всі ці люди прийшли сюди за надією, яку давали їм попи, що стояли біля входу в церкву. І які дзвінкими голосами оглашали хвалу Ісусу Христу, і обіцяли блаженство рабам божим. Деякі попи ходили площею, серед натовпу, підбадьорюючи нещасних і вселяючи їм надію в щасливе майбутнє.

Все навколо було настільки знайоме Нікатеї, що вона мимоволі перенеслася у своє дитинство, в місто Бакстер, - у трущоби, за стінами столиці імперії амазонок.

- Хіба ти хочеш, щоб твоя дитина провела в Чистилищі на мить більше, ніж треба? – питав священик заплакану жінку. - Звичайно ж ні! Іди за мною, добра душа, не будемо марнувати часу.

Очевидно, що жрець обдурював цю жінку не вперше, подумала Нікатея, дивлячись, як він тягне її за собою.

- Що за народ у цьому місті? – повернулася вона до сестри.

Зара подивилася на неї, але нічого не відповіла.

- А ну поясни, що тут відбувається? – знову звернулася Нікатея до сестри. – Ти ж настоятелька монастиря!

- Нічого особливого, не нервуйся, попи індульгенцію продають.

- Продають? – обурилася Нікатея. – Хіба ці бідні мають зайві гроші?

- Так, вони останнє віддають, - відповіла Зара.

- І що, ці жреці за «останнє» їм допомагають? – поцікавилася Нікатея.

- Ну, якесь моральне полегшення вони одержують. Попи за пару монет обіцяють позбавити їх померлих родичів від мук у пеклі, або суттєво полегшити їхнє майбутнє потойбічне життя.

- І люди платять за подібні обіцянки? – не вгамовувалася Нікатея.

Зара не відповіла, а лише знизила плечима.

Нікатея подивилася на людей біля церкви, які викликали в неї асоціацію отари нещасних овець. Потім перевела погляд на те, що діялося на майдані. А там вже стояли столи, біля яких юрмилися бідні люди. Один за одним вони підходили до столів, і віддавали жрецям свої монети, а ті записували їхні імена та прохання.

- Ось де прибуткове заняття: сказав щось на втіху, чиркнув пару слів, і отримав нагороду, - обурилася Нікатея, і сплюнула на землю.

Поруч монашка, яка щось купувала, підозріло подивилася на неї.

- Навіщо вони брешуть, що гроші допоможуть їм, та їхнім близьким, після смерті? – запитала Нікатея Зару. - І чим ці попи відрізняються від атлантських чаклунів? Такі ж негідники…

Вона підійшла до найближчого столика і почала прислуховуватися.

- Пекло, це місце страждань, - вселяв молодий жрець черговому жебраку, який затиснув в кулаку дрібну монету.

- В мене вже більше немає, - виправдовувався той, показуючи при цьому свій беззубий рот.

- Мала дещиця бідної людини більш угодна Богу, - наполягав служитель церкви.

Благочестивий брат, за його спиною, захихотів.

- Справа не в кількості грошей, - заливався соловейком жрець, - а в мірі тієї жертви, яку ти приносиш Богові, тому й блаженні жебраки. В тебе більше шансів потрапити до раю, ніж у багатого торговця.

Обірваний жебрак простяг йому мідяк. Потім, нервово облизуючи губи, порився за пазухою, і витяг срібну монету. Підозріло глянув на жреця, і з кривою посмішкою простяг йому другу монету.

- У тебе ще є срібні монети, - переконливо промовив жрець, - а ти даєш лише одну?

- Срібляник тільки один, - заперечив жебрак, - решта мідяки, і тих небагато.

Жрець гіпнотично дивився на нього, не блимаючи.

- В мене у животі пусто, - жалібно промовив жебрак.

Жрець схрестив руки на грудях.

- Ти мене засмутив.

- Але ж мені, - жебрак почав схлипувати.

- За кожну монету ти можеш купити подвійну індульгенцію, і навіть більше, - промовив жрець, простягаючи руку.

Жебрак дістав, і поклав в його руку брудну ганчірочку, з монетами.

Жрець посміхнувся холодною, лицемірною посмішкою, і глянув на жебрака, як кіт на спійману мишу.

- Запиши його ім'я, - наказав жрець своєму помічникові за спиною.

- Абадон, - промовив жебрак. – Моє ім'я – Абадон.

Після цих слів він повернувся, на півоберта, в бік Нікатеї, і подивився на неї своїми золотистими очима, що сміялися.

- Ти ще будеш мені винен, Абадон, - суворо промовив жрець. - Індульгенція куплена, і я звільнив тебе від цілого року перебування в пеклі. Хоча така індульгенція коштує набагато дорожче, а жертвував ти неохоче.

Жебрак скорботно подивився на жреця, і промовив:

- Цей народ не знав страшнішої трагедії для себе, ніж прийняття християнства. Іісус плаче на небесах, від такої ганьби.

Молодий жрець хотів щось відповісти жебраку, але коли він підняв голову, то того вже не було. Жебрак кудись зник...

Зара з посмішкою також спостерігала за цією сценою, але раптом повернулася до сестри і промовила:

- Тобі слід знати те, про що навіть не здогадуються християни в цьому світі. Ти маєш зрозуміти їхню релігію.

Нікатея кивнула, роздивляючись розп'яття на стіні церкви, і вона спостерігала за людьми, що проходили повз це розп'яття. Вони падали на коліна перед ним і хрестилися.

Зара взяла під руку сестру, і відвела трохи вбік.

- Послухай мене уважно, ти маєш знати це. Прихильники Мохаммеда, Христа, Будди – всі вони воюють один проти одного в цьому світі, хоча в них багато чого спільного. В ісламі Христос є одним із пророків, а для християн він Бог-Син. Мохамедіанці вірять, що Аллах єдиний, як Єдиний Бог, Джеховіх. Все однаково, або майже однаково. Але християни в Джеховіха, Творця, не вірять зовсім. Для них Бог Абрама, Ісака та Якова – диявол, і вони малюють його зображення, тільки щоб осквернити його.

Нікатея подивилася на сестру.

- Як же все заплутано в них? Нам було простіше – ми всі на землі поклонялися Богу Ра, Єдиному Творцю.

- Їхні язичники теж поклоняються Богу Ра, в них він називається Дажбогом, - відповіла Зара. – Вони, з давніх давен, поклоняються Богу Сонця, Дажбогу. Для мене це нерозгадана таємниця.

- А що християнство пропонує своїм адептам? - запитала Нікатея.

- Попи пропонують їм вічне життя, - відповіла Зара. – Вічне райське життя.

- А як вони можуть його пропонувати? - запитала сестра. - Їм вистачає нахабства пропонувати таке? Хоча, в цьому щось є. А вони не говорять людям, за яких умов настає вічне життя?

- Ні, не говорять, - відповіла Зара. - Та й звідки їм знати про третє відродження, про Женихів та Наречених Джеховіха? Це для них занадто складно. Ти їм ще розкажи про мільйони Богів і Богинь у Всесвіті, - дітей Джеховіха, нашого Творця. Ніхто християнам не розповідає цієї історії, тому що вона їм не сподобається, це надто для них складно. Ти мене розумієш?

- Так, щось зрозуміла, - відповіла Нікатея. - Я зрозуміла те, що в будь-якому світі без смолоскипів дурнів хода не обходиться. Так було в Атлантиді, так буде й тут. Нічого не змінюється під небесами. Покажи мені ще щось, у цьому місті.

- Трохи пізніше, а зараз підемо до Дніпра.

Сестри ще деякий час поблукали площею, розглядаючи торгові ряди. Але коли сонце наблизилося до горизонту, торговці почали готувати вози до дороги, щоб покинути місто. Деякі з них ще розпродували залишки своїх товарів, матері біля возів заспокоювали дітей, що плакали. Краєм ока Нікатея помітила, як на краю площі втомлена шльондра торгується про щось, із ще більш втомленим попом. Той довго трясе головою, і зрештою, не домовившись, іде до церкви. У вечірньому повітрі потягло прохолодою, і до Нікатеї, крізь усі міські запахи, долинув складний аромат весняного відродження, - зеленої озимини на вологому ґрунті, ніжної молодої трави та березового соку.

Вона обернулася до сестри і промовила:

- Може підемо вже до річки?

- Ходімо, - відповіла Зара, і махнула рукою. Було незрозуміло: просто махнула, чи комусь махнула. Сестри пішли за місто, до Дніпра.

Нікатея вже не дивувалася бруду на вулицях, як і величезним мішкуватим штанам на чоловіках, і взуттю з дерев'яних колодок. Хоча, на ярмарку всі торговці були взуті в добротні шкіряні чоботи. По вулиці рухалися екіпажі, запряжені кіньми, але не менше було й возів, запряжених волами. І було дуже помітно, що всі людські обличчя виражали глибоку тугу та відчуженість.

Безліч очей зупинялося на сестрах, оскільки таких могутніх та високорослих войовниць тут не щодня можна було зустріти. Навіть у порівнянні з богатирями Русі, вони здавалися величезними. Але сестри не звертали уваги на чужі погляди та перешіптування, і, не поспішаючи, прямували до західних воріт. І ще Нікатея помітила, що ця сторона міста складалася з багатих будинків, - різних кольорів, форм та розмірів. І всі вони розташовувалися ніби ярусами, - великі та маленькі, кам'яні та дерев'яні, квадратні та прямокутні. Між житловими будинками, лавками, складами та стайнями височіли купола невеликих церков, яких тут було безліч. З цього боку місто оточувала масивна фортечна стіна, яка також мала міську браму.

Сестри підійшли до воріт, з піднятими ґратами, біля яких стояли стражники. Зверху, на сторожових вежах, було ще декілька людей, одягнених у кольчуги, поверх шерстяних сорочок. Всі вони, як по команді, перегнулися через огорожу на стіні, і з цікавістю почали роздивлятися войовниць. Дружинник біля воріт посміхнувся сестрам, коли вони проходили повз нього. А другий дружинник, за воротами, буквально «поплив», вперше побачивши таких високорослих амазонок. Губи його затремтіли, а погляд судорожно перестрибував то із Зари на Нікатею, то навпаки. Він хотів щось сказати, але видав лише незрозумілий хрип. А сестри трималися спокійно та впевнено, як і годиться досвідченим войовницям. Але посмішки приховати їм не вдалося.

За містом вони вийшли на широке поле. Переяславці називали це місце Міжмісто, - як згадку про велику битву, що відбулася тут у далекі часи. Навіть зараз тут можна було знайти старі наконечники стріл, заклепки щитів, кільця від кінських вуздечок та іншу дрібницю, що залишилася після тієї битви з печенігами.

За полем орні землі Переяславля опускалися до річки Трубіж, туди, де її можна було перейти вбрід. Тут низькі береги широкої річки були покриті галькою та піском. Далі, по той бік річки, лежали степи, що поросли будяком. Весна тільки-но вступила в свої права, і ще навіть весь сніг тут не розтанув.

Перебравшись дерев'яним підвісним мостом на інший берег Трубіжа, Нікатея з Зарою попрямували до Дніпра. Зара спеціально сповільнила крок, щоб поверхово ввести Нікатею в історію цього місця та подій, що відбувалися тут.

- Ще років триста тому, на цьому місці не було жодного міста, а лише невелике поселення, на зеленій рівнині, оточене кільцем пологих пагорбів, - почала розповідь Зара. - Ще за перших князів було заведено, щоб уздовж Дніпра ставити вартових, які мали розпалювати сигнальні багаття, попереджаючи про наближення ворога, або про те, що потрібне підкріплення. Вогнища запалювалися по черзі, на всіх високих пагорбах, які отримали назву Сигнальних Городищ. Цей ланцюг пагорбів тягнувся вздовж Дніпра, і у всіх напрямках Київській Русі. Деякі з цих городищ поступово перетворилися на фортеці, поряд з якими завжди з'являлися села. Переяславль так і залишився б однією з фортець, без назви, якби тоді не відбулася ця битва з печенігами. І незабаром київські князі зробили Переяславль своєю літньою резиденцією. Поселення поступово перетворилося на містечко, яке розрослося і стало великим містом. Воно велике за мірками цього світу, більше за нього лише Київ та Чернігів.

- Ну, це я вже зрозуміла, - відповіла Нікатея. - А як ти поповнюєш свій Легіон Білих Дам? Де ти взагалі береш цих дівчат?

- О, це довга історія, яка тягнеться ще з часів князя Володимира, - Зара загадково посміхнулася сама собі. – Але я буду короткою в своїй розповіді, бо вже Дніпро перед нами.

- Як скажеш, сестрице, - промовила Нікатея, подивившись на небо. Там, у висоті, кружляв величезний яструб.

- Ця історія відноситься до правління князя Володимира, - розпочала свою розповідь Зара. - Хрещення Русі Володимир рясно окропив кров'ю язичницьких жреців: багатьох стратив, а багатьох втопив у Дніпрі. Ті з них, що вижили, втекли на острів Хортиця, де заснували своє таємне братство. Нікатея, ти пам'ятаєш історію свого народження та походження?

- Ще б не пам'ятати, - відповіла Нікатея. – Це начебто було вчора. У Атлантиді існував звичай: у першій чверті року, на свято Вогню, жреці вищої касти вирушали на острів Горгад, де влаштовували шлюбні ігри з войовничими амазонками. Результатом їхнього ритуального злягання були особливі діти. Дівчаток амазонки залишали собі, а хлопчиків, по досягненню ними семи років, відправляли до Атлантиди, з біркою на шиї: від якого жреця цей продукт ритуального кохання. Таких позашлюбних дітей від вищих жерців Атлантиди та жриць-амазонок називали просто: «діти-титани». Діти-титани відрізнялися від інших дітей раннім дозріванням, тому що темпи їх розвитку перевищували нормальний майже вдвічі. Реальне життя цих дітей-титанів протікало в якомусь іншому світі, відгородженому від навколишньої дійсності безліччю бар'єрів та заборон. Якщо коротко, то десь так.

Зара схвально кивнула сестрі.

- Все правильно. І тут для мене таємниця, звідки язичницькі жреці перейняли цей обряд Атлантиди? Як і в Атлантиді, вони, під час весняного сонцестояння, совокуплялися з відунками-чаклунками, на острові Хортиця. Хлопчиків жреці залишали собі, а дівчаток передавали до монастиря, в Переяслав. Хлопчики ставали козаками-характерниками, а дівчатка – одні монашками, а інші войовницями. Їх навчання розпочиналося з семи років, так як і в Атлантиді. Щодня, від зорі до зорі, їх навчали володіти мечем, списом та щитом. Ця наука дуже сувора, і лише одна з трьох витримувала її. І тому войовницями ставали не всі, більша частина з них йшла в чаклунство та магію, ставали знахарками та травницями. А черниці в монастирі, то вже зовсім інша історія.

- А своїм войовницям ти дала назву? - Нікатея примружилася, в очікуванні відповіді.

- А без цього ніяк, - посміхнулася Зара. – Ім'я моїм амазонкам – Легіон Білих Дам, як в Атлантиді. І повір мені, вони не гірші від наших амазонок, лише зростом трохи менші.

- Вони такі ж люті та жорстокі, як і ми в юності? - з посмішкою перепитала Нікатея. – І такі ж нахабні та зухвалі?

- Такі ж самі, - відповіла Зара. – І ще вони абсолютно слухняні, віддані та безстрашні. І, до речі, ще одна важлива деталь, яку ти маєш знати. Після кривавого хрещення Русі волхви мали достатньо підстав ненавидіти київських князів, які заволоділи їхніми землями та майном. І навіть тепер, через два століття, князями робляться спроби зруйнувати острів Хортицю. Ця війна між князями та волхвами відбилася на хлопчиках, які стали козаками-характерниками. Вони люто ненавидять київських князів, і багато з них перебувають на службі в хана Батия, який зараз заливає кров'ю Київську Русь. Тож нашим амазонкам, у майбутньому, доведеться битися зі своїми кровними братами, - козаками-характерниками хана Батия.

- Все як в Атлантиді, коли Титани вбивали амазонок на острові Горгад, - похмуро промовила Нікатея. - Через тисячоліття нічого не змінилося, все циклічно повторюється, з раси в расу.

- Ти не права, сестрице, - засміялася Зара. - Багато чого змінилося, ми стали старшими на ці тисячоліття, і мудрішими.

Нікатея подивилася серйозно на Зару, і промовила:

- Те, що ми стали старшими на сімдесят тисяч років – незаперечно, а про те, що мудрішими – то це під великим питанням.

Сестри залилися сміхом, підходячи до Дніпра.

На березі Дніпра були видно сліди численних стоянок, - вигорілі круги від багать, куски мотузок, шматки мішковини та інший мотлох. Трохи осторонь, на височині, стояв могильний кам'яний стовп, із зображенням невідомого язичницького божества, - найвидатнішою гідністю якого був величезний фалос. «Напевно, це бог родючості, - подумала Нікатея, і не помилилася»

- Ти знаєш, що я підмітила, - промовила Зара, ніби щось згадуючи. - Переяславський народ дуже господарський. З давніх давен сюди приходили люди, щоб навчитися молоти зерно, на водяних та вітряних млинах. А потім розходилися по своїх землях, навчившись не тільки молоти, а й кувати залізо, за допомогою молотів і надувних міхів. Колись навіть тутешні князі особисто орали землю, і всі вміли столярничати. Серед княжої дружини князь був лише одним із перших, - першим серед рівних. У найбідніших громадян завжди були свої права, що ревниво охоронялися княжим родом. Звичайно, жінки не мали таких прав, як амазонки Атлантиди, але в роду було прийнято їх поважати та любити. Для переяславців були непорушними дві речі, – сім'я та віра. Чоловікові належало бути гостинним в межах його багатства, утримувати своє тіло в чистоті, знати історію та закони, цінувати співгромадян, а смерті дивитися прямо в очі. І так було донедавна, доки не стало відомо про вторгнення орди хана Батия на Київську Русь. Останнім часом княжі дружинники стали як люті собаки, страх викликає в них спалахи вбивчого гніву, що виливається на людей нижчого рангу.

Зара замовкла, і, приставивши долоню до чола, почала вдивлятися в далечінь.

- Знаєш чому хан Батий пішов війною на Київську Русь? - промовила Зара, повернувшись до сестри. – Назву головну причину: князі не змогли об’єднатися. Бачиш, їх гординя цього не допускає, і мене вже нудить від їхньої дурості…

Сестри ще якийсь час вдивлялися в далечінь, з крутого берега. Там, де Дніпро завертав на схід, степ змінювався високими стрімчаками, крізь які прямувала річка, оглушливо ревучи на порогах. Там кораблі доводилося розвантажувати і тягти на мотузках, а подекуди й волоком по суші.

- Раніше це було саме небезпечне місце, на торговому шляху до Києва, - промовила Зара. - Поблизу ховалися печенізькі племена, щоб накинутися на піших торговців чи беззбройних корабельників, пограбувати товари та відвести в рабство тих, кому не пощастило загинути в бою. Їх усіх продавали в Константинополі. Але з того часу, як князь Володимир завдав їм поразки під Переяславом, і утихомирив цих дикунів, справи пішли на лад. Знатна тоді була битва, - ворони, обжершись плоттю, падали на землю і не могли злетіти. І з того часу жоден печеніг не з'являвся в цих місцях.

Зара замовкла, вдивляючись у далечінь. Далі на північ, у бік Києва, пливли люди на човнах, чиї носи були прикрашені головами лебедів та драконів. Їхня лайка розносилася далеко по окрузі, і зливалася з гулом Дніпра. Повітря було свіжим, а високо в небі відливали золотом крила пролітаючих журавлів.

Нікатея з Зарою ще трохи постояли на березі, потім розвернулися і пішли в бік міста. Зара поспішала, адже ще треба було навідатися до епіскопа Симеона, який вже багато років заправляв владою як у місті, так і в Переяславському князівстві. Князя тут давно вже не було.

- Нікатея, я зараз познайомлю тебе з епіскопом Симеоном, - промовила Зара, кинувши погляд на фортечний оборонний вал. – І, заодно, отримаємо додаткову інформацію, щодо просування орди хана Батия.

В місто сестри увійшли тією ж брамою, з якої виходили напередодні. Коли за воротами вони повернули праворуч, то у них з'явилася можливість розглянути цю частину міста більш детальніше. Хоча Переяславль і рахувався убогим містечком, на периферії світової цивілізації, але в цій частині міста переважала кам'яна архітектура, якою не могли похвалитися навіть Чернігів з Києвом. А все тому, що тут жили найкращі майстри Київської Русі.

Зара бувала тут раніше, і тому впевнено повела сестру цією пам'яткою руського зодчества. Вулиці тут були без тротуарів, але широкі, досить рівні і викладені гранітним каменем. Чистота цих вулиць забезпечувалася складною системою каналізації та дренажу. Ще в цій частині міста переважали двоповерхові будівлі, - квадратні, складені з каменю та сирої цегли. Район взагалі був надзвичайно гарний: тут майстерно поєднувалися різні архітектурні стилі, що відбивали смаки та ступінь багатства його мешканців. Кам'яні будинки були оздоблені барельєфами, а дерев'яні – філігранним різьбленням по дереву та вигадливими малюнками на віконницях. По краю вулиці, між будинками, розташовувалися фруктові сади та клумби з квітів. Людей на вулиці було мало, і серед них Нікатея не помітила жодного, в бідному вбранні. Звичайно, за мірками других світів, навіть тутешні багатії жили досить скромно. Але чи багато радощів, у надлишку речей?

- Коли русич працює, то він працює на совість, - пояснила Зара сестрі. – І його основні потреби задовольняються легкою працею, а князі, отримуючи прибуток від торгівлі та данину на кордоні, не давлять громадян податками. Кожен працює на себе, і рівно стільки, скільки йому хочеться. Тому і для відпочинку часу їм вистачає. До речі, ми вже підійшли до будинку Симеона.

Палац епіскопа стояв на пагорбі, і як не дивно, був дерев'яним, складеним із величезних колод. Масивні колони підтримували стельові балки на висоті, щонайменше, шести метрів. Світло всередину проникало крізь великі вікна, з відчиненими віконницями.

Коли сестри зайшли на подвір'я, то повіяв різкий холодний вітер, і тільки тепер Нікатея помітила в небі безліч птахів, більшості з яких вона не знала. По двору стрибали горобці, і, окрім собак, ніяких інших свійських тварин тут не було. Між будівлями метушилися слуги. Велике господарство епіскопа потребувало багато робочих рук: щоб прибирати, готувати, молоти борошно та пекти хліб. А ще займатися ткацтвом та квасом. Більшість працівників складали жінки, біля яких тинялися дітлахи, – наступне покоління прислуги. Були тут і чоловіки. Через відчинені двері прибудови була видна кузня, мотузкова майстерня, гончарна, столярня та красильня. Серед усіх споруд, які тут були, єдиною кам'яною спорудою була стайня. Коні були надто цінними, щоб втрачати їх через випадкову пожежу. Тут стояли величезні та витривалі ваговози, а за ними арабські скакуни. Вони тихо іржали і тицялися в долоні конюху, який їх гладив в цей час. Сестри не стали довго затримуватись біля стайні, а пішли прямо до будинку.

У приймальному залі було темно: на стінах висіла зброя, що відбивала світло воскових світильників. Хутро на підлозі, важкі завіси на вікнах та дверях, золотий та срібний посуд на полицях, все це надавало інтер’єру якоїсь грубої пишності.

Від приймального залу відходило три крила будівель. В одному крилі розташовувалась прислуга з дружинниками, у другому – сам епіскоп, третя призначалася для гостей. Всі кімнати були квадратними, замість дверей користувалися завісами, - щільними і багато розшитими. Всі стіни були оббиті дорогими тканинами. Постіллю служили купи соломи, вкриті хутром та овчинами. У всіх кімнатах, через які проходили сестри, стояли судини з квасом та вином. Скрізь була стерильна чистота і порядок…

Потім, у дальніх дверях, з'явився сам епіскоп. Було помітно, що Симеон колись був сильною та статною людиною, але роки вибілили його волосся, шкіра та м'язи на широких кістках обвисли, очі затуманилися, пальці скрючило артритом.

- Добре живеш, Симеоне, - замість привітання промовила Зара, і повернулася до сестри. - Симеон у нас захисник віри, гроза єретиків, віровідступників та язичників. Його служителів ти вже бачила на ярмарці. Це, Симеон, моя сестра Нікатея, я тобі колись розповідала про неї.

Епіскоп насупився, і з образою промовив:

- Ми запровадили правило, що самі заробляємо собі на хліб, а не живемо на церковну десятину та подушну подать, як інші християнські священики.

- Так, ми сьогодні бачили на ярмарку, як ви заробляєте собі на життя. Креатив дає непоганий прибуток.

- Спочатку ми робимо те, що вміємо робити, а потім решту, – відповів епіскоп. – Все, що ми робимо, приносить користь містянам. Якщо ти помітила, то навколо міста побільшало орних земель, більше стало їжі та товарів.

- В цьому ти маєш рацію, - відповіла Зара. – Раніше я бачила на вулицях багато дітлахів у лахмітті та босоніж, що плакали від холоду та голоду. Так, сьогодні я цього не помітила.

Симеон був задоволений, але все ж таки спробував змінити тему розмови. Він примружився, лукаво поглядаючи на Зару.

- Одна з монашок доповіла мені, що ти говорила про подорож не тільки в просторі, а й у часі, - глибокий голос його був рівний, але вимогливий. - Що це означає, настоятелька? Тут чаклунство замішане?

"Почалося", - подумала Нікатея. А Зара видавила з себе давно підготовлену відповідь.

- Ми самі не знаємо, шановний Симеоне, як це відбувається. Якісь догадки та припущення, а по суті нам нічого про це невідомо. Вся наша історія, це безглузда воля випадку.

Голос Симеона став трохи різким.

- Я б менше турбувався Зара, якби твоя поява тут не викликала того землетрусу. Ти ж знаєш, що тоді сталося, коли ти з'явилася тут з дівчатами, з Хортиці. Церква, біля центральної площі, розкололася надвоє, і ми її потім ледве стягнули скобами.

Симеон різко замовк, занурившись у свої роздуми, потім раптом щось згадав і промовив:

- Слухайте, мої принцеси дорогі, не в образу вам буде сказано, але мене легко обдурити. І скажу я вам прямо: для мене це не має значення. Зараз важливим є те, що орда хана Батия рухається в наш бік, і незабаром тут проллється багато крові. Переяславу буде потрібна ваша допомога та захист.

Зара подивилася на епіскопа з посмішкою.

- Симеоне, а чому ви не дозволили князю Данилові Галицькому об'єднати Київську Русь? Чому не об’єдналися всі руські князівства? Тоді, швидше за все, не було б цієї війни з ордою. Хто роз'єднав вас, щоб ви стали слабшими?

- Рівновага влади, - почав Симеон, але його тут же перебила Зара.

- Так, рівновага, а терези в руках хана Батия? - вона зневажливо подивилася на епіскопа. - Дурні ви, Симеоне. Орда переможе вас, тому що ви не об'єдналися разом. Ваша Русь розвалиться, а ваші літописи згорять разом із вашими містами та селами. Ви що, вроджені друки?

Симеон стояв мовчки, навіть не намагаючись щось заперечити.

- Так, до речі, про літописи, - вже м'якше промовила Зара. – Я чула, що ви почали друкувати книжки.

- Бажаєте подивитися письмена? - Симеон зрадів такій переміні в розмові. – Наші служителі визнали, що стара писемність надто громіздка, і не всім зрозуміла, і тому вигадали нову. Вона виявилася настільки зручною, що нею зараз користується половина Русі.

А в цей час Нікатея підійшла до дубового столу і стала розглядати берестові дощечки, що лежали на ньому. Потім взяла одну з них і показала Симеону.

- І це ти називаєш новою писемністю?

- Не поспішай, - почервонів старий епіскоп. - Я зрозумів, що ти маєш на увазі. Це раніше ми ретельно вирізали слова по дереву, і на це йшла ціла вічність. Наш винахід звів нанівець всі недоліки, притаманні роботі з деревом.

- Цікаво, - зауважила Зара. - А показати можеш?

- Якщо дозволите, я продемонструю, - пожвавішав епіскоп.

Зара кивнула ствердно.

Симеон висипав на стіл вміст полотняного мішечка і почав пояснювати.

- Ми виготовили, в нашій кузні, металеві кубики з окремими літерами. Букви тут випуклі. Відтиснувши їх у м'якій міді, ми отримали…

- Матрицю, - закінчила за нього Зара. - А далі?

- В поглиблених матрицях, - продовжив епіскоп, - ми можемо відлити стільки букв, скільки захочемо. Що ми й зробили. Ці букви я складаю у відповідному порядку, ось у цю рамку. Рамка має розмір майбутньої книги. В цій рамці з букв я встановлюю довжину рядка, створюю рівні пробіли і відступаю. Потім стискаю рамку, щоб букви не розсипалися, змащую чорнилом, кладу під прес на аркуш паперу, стискаю гвинтом, і... Симеон витяг з-під столу аркуш жовтого паперу, на якому було чисто й чітко надруковано: «Отче наш єси на небесі».

- Це вражає, - погодилася Нікатея. - Який зараз рік на дворі?

- 1240 від Різдва Христового, - відповів епіскоп, - який увійде до аналів історії.

- Так, Симеоне, це вражає, - промовила Зара. – Цей винахід змінить обличчя вашої доби.

- Так воно і є, і ніяк інакше, - відповів епіскоп. – Ми передрукуємо всі книги, з бібліотеки Ярослава Мудрого, у десятках, та ні, в сотнях екземплярів. Без виснажливого та багаторічного переписування. Ми перетворимо в книги всю мудрість людства. На всі часи Переяслав прославиться як місце, в якому спалахнув вогонь освіти. Як місце, з якого по всьому світу поширилося руське знання.

- Воістину, епіскопе, - промовила Зара, намагаючись закінчити розмову. – Ми тебе почули і зрозуміли.

Але епіскоп увійшов в екстаз від своєї проповіді, і тому продовжував:

- Це буде масове виготовлення паперу, густо вкритого літерами. І кожен такий папір у сотнях, тисячах екземплярів. Все буде розмножено та доступно.

Зара перебила епіскопа:

- Звісно, все буде доступно. Всяке марення, брехня, доноси, пропаганда і демагогія, якою будуть зомбувати народ. Все це можна буде надрукувати та поширити. Будь-яку дурницю можна буде офіційно коронувати і розповсюдити. Будь-яка дурість отримає зізнання. Ти цього хочеш, епіскопе?

- Отже, ви не бачите в друкарстві майбутнього? - промовив Симеон пониклим голосом. - Що в цьому поганого? Ми ж друкуватимемо і пропагуватимемо Слово Боже.

Зара насупилася, а потім промовила:

- Я нічого не маю проти друкування книг, як ремесла. Але люди, які навчаються лише за книгами, починають думати, що вони найрозумніші, і корисні знання трансформують в застарілі міфи. Ти повинен записувати нові знання, і паралельно показувати, як з користю можна застосувати старі. Згодом це принесе плоди, - іноді солодкі, а іноді гіркі. А що про друкарство кажуть ваші попи?

- Вони кажуть, що простому люду достатньо проповідей та недільних Євангелій, - відповів Симеон. - Народ повинен орати, сіяти, пиляти, будувати, полювати, воювати з половцями, любити і залишити по собі надійний будинок для сім'ї, і чесне ім'я для нащадків. Не личить русичу вивчати Писання, йому це не потрібно, в цьому немає сенсу. Ось що вони кажуть.

- Ясно, - зітхнула Зара. - Слухай мене уважно, преподобний Симеоне. Сенс у тому, що будь-який бог подібний до людей, які в нього вірять. Ось ваш бог, бог християн – висічений, закиданий камінням і вбитий на хресті.

- Ну і що? Ми віримо в нього, - сказав Симеон.

- А де зародилося християнство? - запитала Зара. - Серед римських рабів, наскільки я знаю. Вони створили собі бога, в своїй уяві, який міг принести їм благодать у потойбічному світі, тому що в цьому світі вони не мали надії. А ви цьому підіграєте, шановний епіскопе.

- Це наша місія, на цій грішній землі, - відповів Симеон.

І тут Зару понесло.

- Яка місія? Кому ви проповідуєте свою релігію? Своїм рабам божим? Швидше за все, вони в неї не вірять, бо ви створили для них бога покірності. Ну це таке, – богу богове, кесарю кесареве. Добре придумано. Запиши мої слова, в своїх друкованих рукописах: «Без богів світ стане кращим. Зло йде від фальшивих богів, Баала і Аштарот, і тому люди злі». Ви помиляєтесь щодо богів, Симеоне. Вам потрібне нове знання, - не божественне, а людське. І взагалі, ти хоч знаєш історію свого Спасителя, Ісуса Христа? Ти знаєш, Симеоне, історію християнства? Звідки виникла ваша релігія, хто її створив, Симеоне?

- Зара, ти мене за дурня тримаєш? – розгублено промовив Симеон. – Я епіскоп, чи погонич волів? Не ображай мене…

- Ну добре, ображений погонич волів, - з посмішкою відповіла Зара. - Слухай мене уважно, і постарайся нічого не забути. Я тобі сюжет із однієї мудрої книги перекажу.

Зара відійшла в куток, присіла на широку лаву і почала свою розповідь.

«Від віруючої гілки Ізраїлю походили Асеніни, або Есенійці, - асоціація, яка проповідувала пророцтво та чистоту духа. Ще їх називали «непротивниками». Ангели Джеховіха, нашого Творця, тривалий час жили з Асенінами, які насправді були дійсними Ізраїльтянами. Хоча багато хто з євреїв також поклонявся Джеховіху, - під ім'ям Бога і Лорда. Настав час, і згідно з командою Бога, прибув керівник ангелів-луїсів, архангел Гафоная, щоб підняти спадкоємця Голосу Джеховіха. І через чотири покоління, в Назареті, народився спадкоємець, і його назвали Джошуа. Джошуа мав єврейське походження, і він був дитиною Джозефа і його дружини Мари, набожних Віруючих Джеховіха, які стояли осторонь усіх інших людей, крім Есейних. Але, завдяки надзвичайній молодості Мари, дитина мала невизначену стать. Волхви тоді подивилися на дитину і визначили, що вона була ієсу, що означало - нейтральний. І ще важливо, що дитина народилася через три дні після приземлення небесного корабля від Бога. І багато хто з Есейних, на той час, шукав і побачив зірку, і вони відчули холодний вітер, що падав з вищих небес на місце, де народилася дитина. І вони сказали один одному: "Джеховіх пам'ятає нас".

Гафоная, головний архангел Луїсів, заздалегідь знав, що буде народження, і він розставив навколо табірних стоянок Есейних додаткових ангелів-охоронців. І вони сповістили ангелів небес, щоб ті спустилися через цю подію. Таким чином, посильні від небес чекали, доки не народиться дитина. Коли народження було закінчено, ангели небес увійшли до своїх зоряних кораблів і поспішили назад, до Раю, небесного місця Бога.

Коли Джошуа виріс і був готовий до своїх робіт, Бог дав йому ангелів у кількості ста тисяч, щоб зробити лінію світла від Священного Трону вниз, до землі, до Джошуа. І вони це зробили. І ще Бог забезпечив ангелів-охоронців, у кількості двох мільйонів, щоб захищати цю лінію, оскільки це були воєнні часи, як на небесах, так і на землі.

І коли Джошуа виповнилося тридцять три роки, до Бога в Рай прибув Мойсей, зі свого ефірійного царства, супроводжуваний Іліасом і достатньою кількістю ангелів. Тоді небесні королівства Бога розворушилися від центру до кола, коли за кордоном було оголошено, що Мойсей та Іліас приїдуть. І Рай тоді був схожий на нове небесне місто, будучи збільшеним притоком понад мільярда відвідувачів з такої нагоди. І геральди, приймальники, маршали та музиканти розширювали кожен шлях. Ціла книга могла бути написана про славу випадку, коли ефірійне судно Мойсея спустилося з вищих небес. Після чого Мойсей був прийнятий, згідно із звичаєм Богів. Потім Мойсей та Іліас піднялися і сіли на трон Бога, щоб усі ангели могли розглянути обличчя Мойсея. І Мойсей стояв перед ними. Мойсей сказав: Я пам'ятаю, стоячи на землі, тих людей, що вийшли з Єгипту. Вони сьогодні всі пройшли переді мною, як ангели небес!

Це було всім тим, що сказав Мойсей. Але настільки великою була любов і слава на його обличчі, коли він стояв на троні Бога, то кожна душа, що проходила, говорила: Мойсей, благословенний Син Джеховіха!

Після цього Мойсей і його архангели спустилися до землі, в Каннаян, до племен Есейних, які були підняті Іллаєм (Ню-ганом, фараоном єгиптян, в земному житті). І великою була зустріч між Іллаєм та Мойсеєм. Перший був зламаний емоціями. Мойсей підійшов до нього і сказав: Я прибув до вас, Ню-ган! Я підготував місце для вас та ваших ангелів, у моїх ефірійних королівствах! Ви все зробили правильно!

Потім Мойсей та його ангели опустили свій отеван до табору ангелів, що був біля табору людей, Есейних. І вони зробили так, щоб світло впало на човен. І через деякий час багато хто з Есейних подивився вгору і побачив отеван, назвавши його колісницею.

І Мойсей та Іліас пішли до табору, і постали перед Джошуа. І Джошуа побачив їх. Мойсей сказав йому: «Мій сину! Мій сину! Світло Е-о-іха на вас. Через вас Ізраїль повинен повернути Єдиного Бога, що був втрачений».

Після цих слів Мойсей попрощався з Джошуа, і разом з Ілліасом та ангелами увійшли в отеван, і негайно взяли курс до Раю, небесного місця Бога, куди вони прибули в належний сезон. І через три дні вони знову увійшли до судна вогню, і взяли курс до ефірійних царств Мойсея.

Після зустрічі з Мойсеєм, протягом трьох років, Джошуа подорожував серед Ізраїльтян, проповідуючи і відновлюючи давні доктрини. І їм було зібрано групи з десятків, двадцятків і п'ятдесятків, - понад дві тисячі Ізраїльтян стародавнього порядку Мойсея, які стали непохитними послідовниками навчань Джошуа. Але через переслідування відступницькими євреями, вони тримали себе осторонь світу, маючи знаки та паролі, через які вони впізнавали один одного. Але незабаром фальшивий Бог Баал, і після нього Тот, надихнули королів та правителів проти Джошуа і його Віруючих. І вони наказували Віруючим їсти плоть, і навіть плоть свині. І якщо вони відмовлялися від неї, це було доказом, достатнім перед законами, щоб визнати їх винними в тому, що вони вороги Богів. Тому їх бичували і страчували щоразу, коли знаходили.

І згодом Джошуа увійшов до Єрусалиму, щоб проповідувати. І за кілька днів він був звинувачений у проповідуванні Джеховіха, і його заарештували, і відвели до в'язниці. Там він сказав: «Ви лицеміри та богохульники! Ви не практикуєте жодну із заповідей, а лише зло сатани. Дивіться, ваш храм розколеться надвоє, і ви станете волоцюгами на землі». Після цих слів натовп закидав його камінням, і вбив його. Джошуа тоді було тридцять шість років.

І Джеховіх послав вогняну колісницю, і перевіз душу Джошуа до Раю».

Нікатея подивилася на сестру, а коли зрозуміла, що та закінчила свою розповідь, запитала:

- Звідки ти це все знаєш? Це якісь дивні небесні хроніки, з яких мало що зрозуміло.

- Добре, - відповіла Зара. - Поясню коротко та зрозуміло. Джошуа працював, щоб повернути євреїв до своєї давньої чистоти. На тридцять шостому році Джошуа був засуджений на смерть в Єрусалимі євреями, які поклонялися фальшивим Богам. Він був чистим проповідником Творця, свого Небесного Отця, і засуджений людьми, як богохульник. І тому був забитий камінням до смерті, на хресті, в Єрусалимі. Він проповідував лише доктрину Єдиного Великого Духа. Джошуа відновив Джеховіха, і відновив багато його втрачених обрядів і церемоній.

Зара піднялася з лави і підійшла до епіскопа. Пильно вдивляючись йому в очі, вона продовжила:

- Через сорок років, після смерті Джошуа, фальшивий Бог Луїамонг, разом із мільйонами ангелів-емісарів заволоділи жителями всіх тих країн і занурили їх у війну та анархію. Луїамонг був фальшивим Богом, який заснував, під натхненням, велику секту, названу Християнами. Але його історія була недовгою, оскільки він потрапив у пекло, що відповідає даті, коли перший папа римський встановив себе намісником на землі. І вельми своєчасно це зробив, бо його Бога вже не існувало. Хоча ні, Луїамонг ще існував, але тільки вже перебуваючи в пеклі.

- А яка подальша доля Ісуса, тобто Джошуа? - запитав Симеон.

- Подальша доля Джошуа мені невідома. Але я думаю, що він став Богом, в одному з ефірійних світів. І можливо, оскільки він народжений від смертної жінки Мари, одного разу, в одному з циклів, Джошуа-Ісус стане Богом нашої планети. Але задум Творця мені невідомий.

Симеон опустив очі, не знаючи, що відповісти. Та й не чекала Зара від нього відповіді. Вона просто продовжила виливати свої думки у цей світ:

- Я чула, від ваших попів, про небесне блаженство і пекельний вогонь. Християни, одні з надією, інші з страхом, хрестять своїх дітей, іноді сповідуються в своїх гріхах. Більшість з них платить церковну десятину, всі носять натільні хрести. При народженні ви хрестите дітей, і коли помираєте, священик тримає перед вашими очима хрест. Чому хрест, Симеоне?

- Мені дуже дивно чути таке запитання від настоятельки християнського монастиря, - відповів Симеон. - Але я тобі відповім. Хрест – це символ життя після смерті. Після смерті ми сподіваємося жити в Раю, тому що був Той, Хто воскрес, і показав нам, що Він має владу над смертю та потойбічним життям. На його розп'ятті та воскресінні побудована вся наша християнська релігія, на цьому заснована наша надія.

- А якщо не було ніякого воскресіння Ісуса? - запитала його Зара. – Ви вірите євангелістам, яких в очі ніколи не бачили. Симеоне, ти купуватимеш коня, покладаючись лише на слова продавця? До того ж, що ти навіть в очі цього коня не бачив?

- Не стану, звичайно, - відповів Симеон. - Але ти, Зара, порівнюєш незрівнянне. Взагалі, це невдале порівняння.

- А ти знаєш, що Ісус говорив своїм учням? - перепитала його Зара. - Він казав, що рай знаходиться на землі, і що люди самі мають створити його для себе. Як чоловіки, так і жінки. І це, до речі, основна заповідь Джеховіха, нашого Творця.

- Ну, припустимо, що Рай не на землі, - Нікатея втрутилася в їхню розмову. – Припустимо, що Рай знаходиться на небесах другого відродження, там, де обитель істинних Богів. Це кришталеве небесне місто…

- А тобі звідки це відомо? - перебив її епіскоп.

- Я просто це знаю, от і все, - промовила Нікатея. – Але це не має жодного значення. Жернова призначення працюють, колесо долі запущено. Чому судилося – те здійсниться.

- А що має здійснитися? - запитав епіскоп. - Дівчата, ви мене взагалі вже добряче заплутали.

- Те, що призначено згори, Симеон, - відповіла Зара. - Але тобі цього не зрозуміти, не ображайся.

- Та я не ображаюся, - сказав епіскоп. – Тому що багато чого не зрозумів із сказаного. Та й не вірю я всім цим метафізичним цілям, планам і задумам Богів, що йдуть звідкись зверху. Не вірю я у призначення та пророцтва.

Зара якось дивно подивилася на нього, а потім засміялася.

- Епіскопе, тільки не кажи цього своїй пастві, а то твої вівці розбіжаться, і стригти вам не буде кого.

Симеон криво посміхнувся настоятельці, але нічого не відповів.

- Ми, мабуть, підемо вже, - тихо сказала Зара. - Будь здоровий, Симеоне. Заходь у гості, як буде час, я багато ще чого тобі розкажу. А проводити нас не треба.

На вулиці сестер вже чекав монастирський віз, який доставив їх додому, до монастиря. Хоча, не було в них тут ніякого дому…

Розділ 4

Наступного ранку Нікатея спостерігала, з вікна своєї кімнати, як крутиться примарне Колесо Часу. Вона ще довго так стояла би, спостерігаючи за його обертанням, але тут піднявся сильний вітер. Вітер, до речі, не був початком, - початком було Колесо...

Але цей вітер народився на неосяжних просторах Київської Русі, де в цей час гуляла Смерть, в обнімку з ханом Батиєм. Вітер добрався до Переяслава, оминув фортечні стіни, і доторкнувся до обличчя принцеси амазонок. Цей вітер приніс запах смерті і нудотно-солодкуватий присмак тілесного розкладу. Нікатея здригнулася від цього дотику, і подивилася навкруги. Їй захотілося відчути не цю смерть, а щось прекрасне та одухотворене. Вона уважніше придивилася до цього світу, і була здивована його фарбами. Весна трохи запізнилася, але молода зелень вже пробивалася з кожного кущика, а набряклі молоді пагони вінчали кожну гілочку на дереві. Це було нове народження, а не смерть…

За кілька хвилин запах смерті зовсім розвіявся, але вітер ще стогнав над дахами будинків, вився навколо димоходів та сторожових веж, на фортечних стінах. Він ще деякий час жалібно завивав свою похоронну пісню.

Нікатея вийшла з кімнати і попрямувала до дальньої стіни монастиря, де проходили тренувальні бої амазонок. Першою вона там помітила свою приятельку Руслану, оголену до пояса і стискаючу обома руками рукоять тренувального меча. Її груди блищали від поту, а руде волосся збилося в грудку незрозумілої форми. Її противником була висока амазонка, з розвиненою мускулатурою та широкими плечима. Вузька смужка плетеної шкіри утримувала її довге волосся на голові, не дозволяючи йому падати на обличчя, яке було ніби висічене з каменю, - з гострими гранями та кутами. Якби не її груди, то її можна було би прийняти за чоловіка. І незважаючи на напругу їхнього бою, на цій високій дівчині взагалі не було поту. Обидві амазонки взагалі не моргали, а тренувальні мечі, в їхніх руках, рухалися впевнено та плавно, навіть коли вони переходили з однієї позиції до іншої. Якоїсь миті Нікатеї навіть здалося, що перед нею імперські амазонки, з тієї, далекої Атлантиди. А ще здивували їхні навчальні мечі. Це були зв'язані тонкі металеві пластини, які при ударі голосно клацали, і залишали на дівчатах червоні мітки. У Руслани, на ребрах, було три смуги, і ще одна на плечі. Вона докладала максимум зусиль, щоб не отримати в нагороду ще більше. На високій дівчині не було жодної мітки. Нікатея зрозуміла її секрет: виважений спокій протікав через неї, і вона була єдина зі своїм мечем. Так, вона була з ним єдина, і рухалася без жодної думки, в бойовому ритмі, - крок за кроком, рух за рухом, вдих-видих. «Вона майстер, - подумала Нікатея». Вже потім принцеса дізналася, що цю високу дівчину звали Ільгою, і вона була улюбленою ученицею Зари.

Раптом знову піднявся вітер, який приніс передзвін дзвонів. Руслана на мить зупинилася, і тривожно подивилася на Нікатею. Але це була лише мить. Тренувальний меч ще швидше закрутився в її руках. В повітрі брязкали зв'язані пластини, що ударялися одна об одну. Руслана почала відступати, відбиваючи удари Ільги. Якоїсь миті вона скривилася від чергового удару, зупинилася і опустила меч.

Скориставшись цим перепочинком, Нікатея крикнула їй:

- Увечері зайди до мене!

Руслана схвально кивнула і витерла піт з обличчя.

Через якусь мить Нікатея почула, десь праворуч, затятий стукіт. Було відчуття, наче дюжина палиць б’є по дереву. Зацікавившись цим гуркотом, вона вирушила на ці звуки.

За великою будівлею, із сірого каменю, монастирську землю було розбито на навчальні ділянки. Одні ділянки були мощені бруківкою, інші – засіяні травою, треті – пісковики, четверті – викладені слизькими плитами.

На крайньому утрамбованому майданчику, кроків сто на сто, голі до пояса дівчата, розбившись на пари, молотили одна одну дерев'яними мечами. Вони рухалися настільки плавно, що ніби танцювали одна з одною. Вони витончено змінювали позиції, - від ударів до парирування, і навпаки. Всі їхні рухи говорили про пристойну військову майстерність. Деякі молоді пари вели бій під невсипущим наглядом старших амазонок, які навіть у нерухомості випромінювали небезпечну грацію. Нікатея з любов'ю та ностальгією спостерігала за їх тренуванням, доки не побачила Зару на краю поля. Вона попрямувала до неї.

На зеленій галявині, на північному боці цього поля, були закопані стовпчики, – десять рядів, по п'ятдесят у кожному. Десять амазонок стояли перед ними, чекаючи на команду Зари. Ранкове сонце засліплювало їм очі, а легкий вітерець колихав верхівки дерев, біля дальньої стіни.

- Отже, дівчатка, - голосно крикнула Зара, - ви повинні пробігти між цими стовпчиками і повернутися по прямій назад, якнайшвидше.

- А навіщо це нам? - запитала одна з молодих амазонок. – Адже ми вчимося стріляти з лука і володіти мечем.

- Це, моя люба, вправа для вашої стійкості, - відповіла Зара. – Будьте ласкаві виконувати мій наказ.

Дівчата, по команді, побігли між стовпами. Та, що запитувала, найшвидше впоралася із завданням і підбігла до Зари. Інші трохи відстали від неї, а двох останніх Зара запустила по другому колу, а потім ще й по-третьому. Після цього всі пішли до помосту. Похила дошка вела до зробленого з колод настилу, над яким колихалися колоди, наче маятники. Між колодами-гойдалками треба було проскочити.

- Ну, хто перший? - запитала Зара.

Всі мовчали.

- Давай ти, - Зара вказала на говірку дівчину .

Дівчина забігла дошкою нагору, а потім, повільно та обережно, рушила вперед, ухиляючись від колод, що гойдалися. Вже наприкінці вона оступилася і впала на м'яку землю. Інші не стали сміятися, знаючи, що їхня черга ще попереду. Одна за одною вони по черзі робили цю вправу, доки її не пройшли всі.

Нікатея спостерігала за ними, згадуючи, як колись сама, в школі Інкар, проробляла такі вправи.

Зара покликала всіх до себе, споглядаючи їх забруднений вигляд.

- Вигляд у вас не дуже, але на війні він буде набагато гірший. Амазонка воює і в дощ, і в спеку, в посуху і в повінь. Зі зручностями воювати мало в кого виходить. Пройдіть ще три рази цю вправу, і на сьогодні відбій тренуванню. Після цих слів Зара розвернулася, і попрямувала до піщаного квадрата.

Там амазонки практикувалися в стрільбі по мішенях. Звідти чулися команди: "Наклади - натягни - вогонь". Пуск стріл нагадував звук злітаючої зграї птахів. Зара підійшла до них, і взяла в однієї з амазонок лук. Нікатея спостерігала, як сестра методично посилала, стрілу за стрілою, в солом'яне опудало, яке служило мішенню. Здавалося, що вона просто не могла схибити.

Нікатея не втрималася, і попросила в крайньої амазонки лук. Їй захотілося перевірити свою майстерність, яка не перевірялася ще з часів Атлантиди. Зара в цей час витягувала з опудала свої стріли, і посміхалася сестрі, яка відверто промахувалася. Не було в Нікатеї належної кучності попадання, бо стільки років же минуло. Зара знала її історію, і тому не засуджувала…

- Занадто довгий у тебе лук, - підмітила Руслана, що підійшла до Нікатеї. - З кавалерійського лука я випущу три стріли, поки ти встигнеш випустити одну цим чудовиськом.

Нікатея змусила себе посміхнутися у відповідь, прийнявши це зауваження за жарт.

- Для мене він добрий, - відповіла вона Руслані. - Давай виїдемо в поля і пополюємо на кроликів. І там визначимо, який лук кращий.

- Добре, - відповіла дівчина. – Але це вже буде згодом, після війни.

- Домовилися.

І тут Нікатея помітила амазонку, з цікавим предметом в руках. Вона підійшла до неї і запитала:

- А це що за зброя?

- Це метальник стріл, - зніяковіло відповіла дівчина. - Він кращий за лука буде.

Принцеса взяла в неї цю дивну зброю і почала її крутити в руках, уважно розглядаючи.

- Це Зара поставила нам завдання, і ми втілили її задум, - пояснила амазонка. - Спочатку ми викували такі смужки металу, щоб гнулися. На обох краях зробили надрізи та приладнали тятиву. На тятиву пустили нитки зі скручених кишок і сухожиль, які кращі та надійніші.

Нікатея згідно кивнула.

- А як цю тятиву натягнути? Це ж неможливо.

- Так, руками це неможливо. Але ноги сильніші за руки. Тому ми обтесали дерев'яну колодку, пропиляли на ній пази, що схрещуються, пропустили в них пластини і закріпили клинком. З іншого боку колодки приробили собачку-фіксатор. А потім встановили на краю колодки ось цю залізну петлю. Ось, спробуй сама, сунь туди ногу.

Нікатея засунула ногу в петлю.

- А тепер бери тятиву і тягни на себе. Тягни, поки не зачепиш за собачку.

Принцеса з зусиллям натягла тятиву, і зачепила її за собачку. Потім підняла цю зброю і переконалася, що це справді було схоже на лук. Але тільки його треба було тримати впоперек тіла, а не як звичайний лук.

Посміхаючись, амазонка простягла їй коротку стрілу. Нікатея поклала її в шорсткий жолоб, видовбаний у верхній частині бруса. Потім подивилася на мішень, підняла і вирівняла метальник стріл, прагнучи вловити ціль у зазор між оперенням стріли, і плавно натиснула на собачку. Якоїсь особливої віддачі не було. Не було й навісної траєкторії, як у польоті звичайної стріли. Ця стріла з шипінням розсікла повітря і увійшла в мішень точно посередині.

Нікатея підійшла до мішені, з наміром висмикнути стрілу, але не тут то було. Тільки з третьої спроби вона висмикнула коротку стрілу, що глибоко застрягла.

- Дуже непогано, - промовила вона. – Ми навіть в Атлантиді до такого не додумалися. Хороша зброя, але для війни не годиться. Воно б'є на дуже коротку відстань, що підходить для лісових розбійників. Та й тятиву щоразу натягувати ногою – повна нісенітниця. Тут потрібна маленька лебідка. Все зрозумієте, коли це доробите.

Амазонка почервоніла чи то від сорому, чи то від збентеження. Нікатея підійшла до неї, обняла за плечі і промовила:

- Доробляти ти це будеш вже після війни, а зараз займися своїми тренуваннями. Від них залежить, чи залишишся ти живою, після цієї війни.

Амазонка кивнула і відійшла вбік.

Ще деякий час Нікатея поспостерігала за амазонками, що тренувалися, а потім відійшла в дальній кут монастиря. Там вона вилізла сходами на гребінь зовнішньої стіни, на широкий парапет, огороджений зубцями. Було не дуже затишно стояти високо нагорі, відкритій вітрами, що дули з усіх сторін. Але панорама гостроверхих дахів, у центрі міста, з високими димарями, виглядала цікаво. Звідси вона побачила, як на ринковій площі метушився всякий люд, зайнятий повсякденними справами. Всі міські ворота були зачинені. Тільки південні, через які вона кілька днів тому увійшла до міста, були відкриті.

Нікатея подивилася на кутову сторожову вежу: там амазонка, в привітанні, махнула їй рукою, що блиснула на сонці золотим браслетом. Усміхнувшись, принцеса помахала їй у відповідь. Так, тут без нагляду не залишалося і метра стіни. Виглянувши в амбразуру, вона оцінила річку під стіною, яка виконувала роль захисного рову. Насип, між річкою та стіною, був усаджений лісом гострих як бритва пік. Між зубцями стіни були помітні пази, для встановлення переносних щитів. Грамотно придумано, як для цього часу…

Спустившись із стіни, Нікатея поволі пішла через всю територію монастиря. Хоч і почувалася вона тут ніяково, але допитливості та спостережливості їй було не позичати. Вона помітила, що перед обідом монастир потроху повертався до своїх звичайних справ. Простір біля кухні наповнився шумом голосів і гуркотом котлів. На подвір’ї оберталися вертела, з нанизаними шматками м'яса, а всередині кухні молоденькі кухарки снували між плитами. Нікатея неквапливо пройшла через кухню, занурюючись у запахи спецій та куховарства. Ніхто не подивився на неї двічі, всі були зайняті своїми справами, адже в монастирі харчувалося понад триста людей, яких треба було своєчасно нагодувати. А Нікатея пішла в обідню залу, намагаючись знайти там поглядом того, хто б її нагодував.

Розділ 5

Зовсім непомітно прийшла середина весни. Осот пофарбував жовтизною поля, дерева в садах розпушилися і вкрилися цвітом. Хоча діброви, навколо Переяслава, все ще залишалися сірими та голими, але їхні узлісся вже затягувало зеленою пеленою.

По Переяславу, як і по всьому князівству, пішли розмови про величезну яскраву зірку, з довгим блискучим хвостом, що з'явилася зовсім недавно. За кілька днів, до її появи на небі, під час заходу сонця почало з'являтися дивне свічення, яке не згасало до самого ранку. І кожної ночі воно ставало все яскравішим та яскравішим, розливаючись по всьому небу. Ця блискуча смуга, яку назвали «хвостом змії», кожної ночі подовжувалася. А потім вона стала такою яскравою, що її було видно навіть після сходу сонця. А вже наступної ночі вона затьмарила своїм сяйвом всі інші зірки. Але незабаром комета змінила напрямок, і почало здаватися, що вона зависла на півночі, десь над Києвом. Переяславці згадали всі міфи та легенди, де зустрічалася ця страшна ознака про неї. Вони згадали, що палаючі комети завжди постають перед стихійними лихами, війнами та смертельними епідеміями. На ярмарковій площі міста стали продавати захисні магічні амулети, але навіть самі продавці визнавали, що не впевнені в їхній дієвості. Пішли чутки, що орда Батия прямує на Київ, і ніби підтверджуючи ці страшні чутки, нічне сяйво комети стало посилюватися. Воно настільки посилилося, що вже було видно навіть вдень. Але незважаючи на небезпеку, переяславці продовжували орати поля, пасти худобу і торгувати з сусідами. Тільки тепер вечорами в шинках набивалося стільки народу, що не можна було проштовхнутися. Всі були налякані і збуджені одночасно, хоча комета вже почала тьмяніти, і незабаром зникла зовсім. Але після неї захід сонця став якимось зловісним та кривавим, а місяць і зовсім зник з неба. Але через тиждень всі вже звикли до цього явища, і не звертали на це уваги.

А життя в монастирі йшло за звичайним розпорядком: ранок приділявся грі з м'ячем, день призначався як для роботи, так і для тренувань. Всі знали, що на дальніх рубежах йде війна, і тисячами гинуть русичі. Але амазонкам важко було хвилюватися за південні міста та селища, яких вони ніколи в житті не бачили. Так само, як і Зарі колись було байдуже на цей світ, поки вона не побачила велич цього краю, і не пізнала душу його людей. І ще амазонки відрізнялися від містян тим, що останні були фаталістами. Вони були згодні з тим, що на Русь прийшла біда, але вони не могли нічого з цим подіяти. У Переяславі люди вірили, що ними керує доля, і їй треба підкоритися. А амазонки знали, що самі творять свою долю, і якось не думали, щоб їй підкорятися.

Зара, останнім часом, займалася лише новобранцями, пропускаючи їх через багато випробувань, щоб дізнатися, на що здатні молоді дівчата. Вона їх сортувала за здібностями: одні ставали черницями, інші – войовницями.

Зара готувала своїх дівчаток до майбутніх небезпек, з ранку і до вечора навчаючи їх основним прийомам бойового мистецтва. І багато з них вже були здатні творити поєдинки, подібні до витвору мистецтва. Школа Зари включала в себе не тільки гармонійний рух м'язів, у відповідь на атаку противника, а й уявні імпульси. Зара навчала переяславських амазонок не тільки механічним рухам, а робила їх майстрами імпровізації. У майбутньому це багатьом з них врятувало життя.

- Щоб стати справжньою амазонкою, - любила говорити Зара своїм дівчатам, - потрібна тверда воля та залізна дупа. Що стосується залізної дупи, то це незабаром відчує кожна з вас, провівши в сідлі кілька днів поспіль.

А для Нікатеї дні в монастирі летіли швидко та легко, їй було чим зайнятися в цих стінах. Багато годин вона працювала в монастирській кузні, заточуючи леза мечів і сокир, шліфуючи наконечники копій і стріл. Ще у вільний час Нікатея іноді допомагала дівчатам виготовляти луки. Це була непроста справа, адже вони складалися з трьох частин. Саме древко, щоб воно витримувало загин і натяг, вирізали з молодої шовковиці і переплітали сухожиллями волів та коней. На кінцях кріпили кістяні наконечники, а потім лук вигинали до певного положення, і залишали сушитися на кілька днів. Висушені луки потім акуратно розігрівали і натягували тятиву. Від правильності такої роботи залежала ефективність їхньої стрілянини. Та й стріляти, сидячи на коні, можна було тільки з вигнутого лука, з легким натягом. І ще переяславські амазонки мали свій секрет у цій справі. Якщо всі лучники на світі натягували тятиву трьома пальцями, то амазонки одним великим. Але на цей великий палець вони одягали мідне кільце, чого ніхто не робив у цьому світі. І вже в момент стрілянини вони перекидали тятиву з великого пальця на вказівний. Але основною фішкою амазонок була стрільба «аркадою». Вони пускали стріли вгору, які падали майже вертикально вниз, мітко вражаючи ціль. За п’ятнадцять ударів серця сто лучниць пускали в повітря п'ятсот стріл. Зара була гарним учителем для своїх амазонок.

Нікатея багато часу проводила на тренуваннях, навчаючи амазонок різним технікам фехтування. Переяславські майстри виготовили безліч копій, дротиків, кинджалів та метальних ножів. Вона навчала їх усьому, що можна було використовувати в цьому світі, як зброю. Принцеса відчувала наближення великої війни, і тому викладалася по максимуму.

Особливо їй подобалася стрілянина з лука. Вона була гарним учителем, та й амазонки, якщо вже чогось хотіли, то неодмінно домагалися свого. Настирними вони були за родом і кров'ю. А останні тижні Нікатея вчила їх стріляти і при сліпучому сонці, і темної ночі, і в тиху погоду, і при сильному вітрі, з далекої і близької відстані, по нерухомій і рухомій мішені, вгору і вниз, в полі та в лісі. А вчора вони стріляли після того, як оббігли довкола всього міста. Молоді амазонки стали добрими лучницями: вони майже завжди потрапляли в червоний кружечок мішені, промахи траплялися вкрай рідко. Але двоє з амазонок виділялися особливо: Руслана була найкращою, а за нею йшла Ільга.

- Ти знаєш, з ким нам доведеться битися? - запитала Нікатея Руслану, під час останнього тренування.

- Тільки здогадуюсь, - відповіла дівчина. - Сюди йде величезна армія, і нам доведеться з нею воювати.

- Да, з такою армією русичі ще не воювали, - відповіла Нікатея.

Дівчата вже збиралися йти на обід, коли підійшла Зара. Вона звернулася до сестри:

- Амазонкам подобаються уроки бойового мистецтва. Вони матимуть змогу застосувати зброю, захищаючи свою рідну землю. Але я не знаю, чи підуть вони за тобою, чи за мною, – на вірну смерть. Я цього не знаю, і це, скоріш за все, не в їхніх звичаях.

- Нашому народу вже доводилося чинити подібні подвиги, - промовила Руслана. – Таке вже траплялося в минулому, і таке можливе в майбутньому.

- Тут бійня буде кривавою, - зауважила Зара. - Але чи вирішить вона кінець війни? Скоро сюди за'явиться найбільша армія світу, і ми будемо з ними битися на смерть.

Нікатея подивилася на сестру і посміхнулася.

- І що я такого смішного сказала? – не витримала Зара.

- Я згадала той наш бій, в Атлантиді, на березі океану. Пам'ятаєш? - запитала Нікатея сестру.

- Звісно, пам'ятаю, - відповіла Зара. – Ми тоді добряче тих зомбі порубали.

- Так і цю орду порубаємо, які проблеми? - посміхнулася Нікатея.

Сестри подивилися одна на одну, і голосно засміялися.

Тільки Руслана якось дивно подивилася на них, ніби перед нею стояли не чарівні принцеси, а якісь злі демони.

Нікатея підійшла до неї впритул, і запитала:

- Що трапилося? Що тебе налякало?

З хвилину Руслана не могла нічого сказати у відповідь. Нарешті, не розуміючи що каже, вона замість слів ніби закаркала:

- Ворони! Ворони! Я бачу зграю вороння!

Нікатея поклала руку їй на плече і проговорила, зрозумівши ситуацію:

- Руся, бери кращого скакуна і вирушай у розвідку. Скачи на південь, назустріч ворожій армії. Розвідаєш все, і тільки тоді повернешся. Ти мене зрозуміла?

- Звичайно, зрозуміла, - ніби отямившись, відповіла Руслана. - Я лише проста дівчина, що балується зброєю. Немає в мене такої мудрої голови, як у вас, ні вашої прозорливості. Але буває так, що самий посвячений керманич не знає, що коїться попереду, поки якийсь дурень не залізе на високе дерево, і не гляне в далечінь. Правильно я кажу?

На якусь мить Руслана про щось задумалася, а потім промовила, не чекаючи на відповідь:

- Так, принцеса, я вранці виїжджаю. Я залізу на саме високе дерево і подивлюся, де там наша орда.

Розділ 6

Наступного ранку Руслана вже летіла на південь, наче божевільна. Вона скакала, уздовж лінії Дніпра, вже декілька довгих годин. Руслана гнала галопом, а селяни на її шляху розпрямляли згорблені спини і дивилися їй услід, не розуміючи, - це людина несеться, чи привид.

Вона виїхала на світанку, і гнала свого жеребця, не зупиняючись, весь день. І тому, вже десь надвечір, вона відчувала кожен ниючий м'яз свого тіла. Вона втомилася від цієї гонки, і тому перевела коня на крок.

День був чудовий, і закінчувався він так само, як і починався. Стояла весняна погода, по небу пливли пухнасті, як ягнята, хмари. Обличчя зігрівало сонячне проміння, і на душі було легко та спокійно. Заглибившись в ліс, Руслана насолоджувалася теплим вітерцем, стрекотінням коників та щебетанням птахів. Вона втомилася фізично та морально, бо для неї це не було прогулянкою, і вона це усвідомлювала. Як і те, що їхати ще доведеться всю ніч.

Під ранок Руслана вирішила трохи відпочити під старим дубом, тому що сили її закінчувалися. І вже за дві години вона знову їхала густим лісом, що стелився вздовж лінії Дніпра. Ліс здавався вимерлим, не було жодних ознак тварин чи людей. Не було навіть на кого пополювати, хоча голод їй поки не загрожував.

Так вона проїхала два дні.

Ближче до обіду, чергового дня, вона взяла праворуч, щоб під'їхати до Дніпра, бо треба було напоїти жеребця та й самій освіжитися. І незабаром перед нею з'явилася гладь Дніпра, яка зачарувала і поринула її в якийсь інший світ. Кришталево чиста вода річки внизу переливалася м'якою дугою через пороги, потім галасливим і спіненим каскадом розпадалася між чорним гранітним камінням, ламалася і зникала в білій вируючій купелі. За порогом розливалися великі плеса, такі прозорі, що видно було кожен камінчик у різнокольоровій мозаїці дна, кожну травинку на дні. Берег покривав килим плюща та горицвіту, який сріблився на полуденному сонці. Величезна форель спробувала перестрибнути щабель водоспаду, і якусь мить висіла в повітрі, тремтячи плавцями та хвостом. Потім важко плюхнулася назад, у пінний киплячий вир.

- Да, - зітхнула Руслана, - це чудово.

Напоївши коня та ополоснувшись, Руслана продовжила свій шлях. Але не встигла вона хоч трохи від'їхати від річки, як небо потемніло на півдні, його перекреслила величезна блискавка і пролунав гуркіт далекого грому. Жеребець захитав головою і почав танцювати на місці, намагаючись виплюнути вудила. Руслана натягла поводи, через що жеребець позадкував назад, пританцьовуючи по камінню.

- Ну ти, чортів танцюрист, - вилаялася дівчина, вдаривши його по боках. – Провалитися мені на цьому місці, якщо не обміняю тебе в Переяславі на осла.

Злива наздогнала її вже біля лісу. Спочатку піднявся сильний вітер, ураганним поривом зриваючи накидку з Руслани, б’ючи по обличчю листям і дрібними гілками, зірваними з дерев та кущів. Коли вітер раптово вщух, вона побачила стіну дощу, що рухалася на неї. Перш ніж заскочити в ліс, краєм ока вона помітила, як поверхня Дніпра закипіла і побіліла, наче хтось з неба кинув у річку мільйони камінців.

Вже в лісі вона сховалася під кронами дерев, які утворили над головою щільний дах, хоча й дирявий, без зелені. Вийшов не той дах, який міг би захистити від цієї зливи, і тому Руслана добряче намокла, навіть під плащем із каптуром. Темрява в лісі озарялася сполохами блискавок, іноді гуркотіло, - протяжно та гулко. Жеребець лякався, фиркав і брикався на місці. Через якийсь час дощ помітно ослаб, лісом пройшов вітерець і гуркіт грому припинився. Руслана заскочила на жеребця і обережно виїхала на стежку, що бігла через густі кущі, і почала заглиблюватися в ліс.

До вечора жеребець вже важко пересувався по зарослих стежках, а користуватися трактом Руслана не наважувалася, - в повітрі стояв далекий гул орди, що рухалася, і глухий тупіт кінських копит. На півдні небо було темне від пожеж, їдкий дим щипав очі і вичавлював сльози.

Незабаром ліс, перемішаний чагарником, скінчився. За лісом Руслана зупинила коня, не доїжджаючи до гребеня високого пагорба. До вершини вона дісталася повзком, і від того, що побачила внизу, в неї дух перехопило. Внизу лежало село, перед яким текла невелика річка. Посеред цієї річки була насипана дамба, а за нею, по полю, гарцював передовий загін монгольської кінноти, намагаючись прорватися через цю дамбу.

Вже більше години Руслана спостерігала цей бій за село, кінця якого не було видно. Селяни на дамбі, що оборонялися за барикадою, складеної з возів, відбили вже три атаки монгольської кінноти. Ширина дамби не дозволяла монголам організувати фронтальний тиск, а селянам була можливість ущільнити оборону. В результаті хвиля кінноти раз-за-разом розбивалася об барикаду, звідки розлючені ополченці обсипали щільні ряди монгол градом стріл. Іноді вони вискакували із-за укриття, б'ючи орду мечами та кованими бойовими ланцюгами. Кіннота відступала назад, залишаючи на греблі трупи людей і коней, а селяни знову ховалися за барикаду, покриваючи ворога страшною лайкою. Згодом кіннота відновлювала порядок, і атакувала знову. Руслана розуміла, що це був передовий роз'їзд орди, а коли підійдуть основні сили, то вони за півгодини знесуть цю барикаду на дамбі.

Руслана сиділа в кущах на пагорбі, добре замаскована в ялівцю, і мовчки спостерігала за боєм, не боячись, що її помітять. Навколо вже добряче стемніло, а кінця бою не було видно. За ці кілька днів Руслана сильно втомилася, бо майже не спала. І ця монотонність бою внизу, і її смертельна втома, зробили свою справу. Дівчина заснула, і дуже крепко заснула.

Коли Руслана прокинулася, то на сході вже загорялася ранкова зоря. До неї долинули крики внизу, що глухо обривалися. Вона видерлася з кущів, і глянула на село внизу. Села вже не було.

По рівнині, через дамбу, а потім через спалене село, пересувалася багатотисячна кінна колона. Наче гігантська металева змія, звиваючись та поблискуючи латами в ранкових сонячних променях, армія хана Батия рухалася на Київ. Попереду йшла легка кіннота, все спорядження якої складалося із шоломів, обтягнутих шкірою, грубих шкіряних жилетів та кривих шаблюк. За ними слідували лучники, теж посаджені в сідло, як і вся армія. За лучниками йшла важка кавалерія. Кожен її вершник, з ніг до голови, був захищений дерев'яними щитками, обтягнутими товстою шкірою. У важких кіннотників були великі прямокутні щити, довгі мечі та списи. Ця ординська колона зайняла всю територію до горизонту, і розтягнулася на багато кілометрів. Руслана спробувала визначити чисельність військ, і за її розрахунками тут було не менше двадцяти тисяч воїнів, тобто не менше двох туменів. Орда рухалася повільно, обтяжена худобою, рабами та харчами. Орда задихалася під вантажем награбованого скарбу. Руслана визначила відсутність дисципліни в їхніх лавах, що робило військо вразливим. Вздовж колони носилися воїни, щоб надати руху хоч якусь видимість порядку. Ці вершники були озброєні кривими шаблями, піками та круглими щитами, пристебнутими до лівої руки. «Незабаром буде знатна битва, – подумала Руслана, оцінивши цих воїнів. – Важко нам буде вистояти проти такої сили».

Руслана поспіхом спустилася з пагорба до лісу. Жеребець був на місці, відпочивший і готовий до дороги. «Цікаво, чому сюди ще не навідався монгольський роз'їзд? - подумала вона». Руслана була знайома з метафізикою, від вчителя-тамплієра, але вже забула, що думка матеріальна. І в цю мить, зовсім поруч, вона почула глухий стукіт копит.

Руслана завмерла в очікуванні, не зводячи очей зі стежки внизу. В тиші лісу, крім стукоту копит, тільки одинока ворона каркала на сосні. Наближалися вершники, яких вона вже помітила. По вузькій стежинці шкутильгало два коня: мабуть бідні тваринки давно не їли досхочу, і тому трусили абияк, ставлячи ноги куди попало. Передній вершник з прокльонами смикав за уздечку, перед кожною вибоїною і кожним коренем, що стирчав із землі. Схоже, що це був дозорний роз'їзд. Вигляд у них був не менш занедбаний, ніж у коней, – такий самий дикий та розгнузданий. Одягнені монголи були в якусь латану військову форму, а в одного на рукаві навіть виднівся напіввідірваний шеврон, якогось новгородського полку. Той, що їхав позаду, погано тримався в сідлі: він, мабуть, перепив кумису, і ні на що не звертав уваги. Зате передній їхав весь насторожі, крутячи головою по сторонах, - як собака, що винюхує слід. Він тримав напоготові лука, а в шкіряних рваних піхвах, на стегні, виблискувала крива шаблюка, більше схожа на величезний ніж.

Монголоїди проїхали внизу по стежці, просто під Русланою. Тільки чорна ворона, розгойдуючись на дереві, каркала на всю околицю. Раптом той, що тримав лука, сказав щось через плече, своєму напарнику. Потім, оголивши в посмішці ряд кривих зубів, підняв лук, натягнув тятиву, і стріла полетіла вгору, в соснову крону. Постріл був влучним, і пронизана ворона з криком упала під дерево, забила крилами і принишкла. Вона впала за два кроки від Руслани. Тепер стрілець, звичайно, піде за стрілою. Вже було чутно, як тріщить підлісок під грудьми його коня. Руслана підбігла, схватила ворону з стрілою, і жбурнула її на стежку, під ноги коню, що наближався. Вона не бачила точно, куди впала ворона, і не була впевнена, що він знайде її і поверне назад. За кілька стрибків вона вже була біля свого жеребця, і приготувала лук. Але жеребець з переляку заходив на місці, з тріском ламаючи копитами сухе суччя та траву. Внизу почувся шум, брязкіт кінної збруї. Один з них щось крикнув іншому, і пролунав металевий шелест оголених шабель. За мить Руслана була в сідлі, і висмикнула меч. Але тут її жеребець злякано смикнувся, і став дибки. І в цю мить праворуч, з кущів, з-під самого носа вискочило щось величезне і промчало повз Руслану, прямо на ординців. Це була руда олениха, що ховалася в кущах. Плавно, наче привид, вона пронеслася між кущів і кинулася вниз схилом, прямо на стежку перед монголами.

Пролунали крики, свист батогів і тупіт копит. Монголи пустили своїх коней за оленихою. Руслана зіскочила на землю, і прив’язала коня до дерева. Тільки потім перевела подих. Регіт, гикання і тріск кущів ехом прокотилися лісом, і стихли в далекій глушині. Почекавши ще трохи, Руслана застрибнула на жеребця, і направилася в бік Переяслава.

Руслана зрозуміла, що орда тримається ближче до Дніпра, також прямуючи до Переяслава. Можна було їх безпечно уникнути, зробивши невелике півколо, але вона вирішила проїхатися трохи ближче, біля їхньої основної колони. Було небезпечно, але потрібно було дорозвідати ситуацію, і ще їй дуже хотілося полоскотати собі нерви.

Незабаром знову почав мрячити дощ, небо потемніло і затяглося свинцевими хмарами. Мрячило дрібно, але рівно та докучливо. Руслана їхала мокра, замерзла, згорбившись у сідлі. Вона дотримувалась лісових стежок, прослизала вздовж вирубок, обережно перетинала тракти. Чуючи стукіт копит кінотників, що проїжджали по дорозі, вона тут же заглиблювалася в ліс. Широкою дугою оминала гуркіт боїв. Руслана проїжджала повз палаючі села, повз тліючі згарища, повз хутора, від яких залишилися тільки чорні квадрати вигорілої землі. Подекуди зганяла в'ялі зграї ворон, що вже віджерлися трупами. Осторонь основного тракту зустрічала групи людей, що тікали від війни. На її запитання вони відповідали лише зляканими, нічого не розуміючими поглядами. Руслана їхала поряд з ордою, - чи то в диму, чи то в тумані. Якось на краю лісу вона спостерігала цікаве видовище. На галявині, в оточенні возів, сиділи і стояли монголи, - навколо невеликого багаття. По всьому табору були розкидані похідні мішки, невеликі пакунки та різний мотлох. Далі, за возами, паслися низькорослі коні. Поруч з ними Руслана помітила те, що змусило її здригнутися: то були дві палі, з насадженими на них головами руських дружинників, в гостроверхих шоломах. Приборкавши емоції, вона поїхала далі.

На всьому шляху, перед її очима, розгортався кривавий гобелен війни. Гобелен, як завжди, складався з візерунків-картинок. Була картина з журавлем на колодязі, який наче чорною стрілою піднімався посеред спаленого села. На журавлі висів голий труп, головою вниз. Кров із розрубаного живота стікала на груди та обличчя, бурульками звисала з волосся. За селом кінь, погойдуючись, пробирався між навалами трупів, - тихо зі свистом іржав, тягнучи за собою кишки, що вивалилися з розпоротого черева. Була картина з розіп'ятою дівчиною, що лежала неподалік спаленого селянського двору. Вона лежала гола, закривавлена, і дивилася в небо скляними очима. Після цієї дівчини Руслана вирішила, на всіх парах, скакати на Переяслав. При швидкому галопі вона на три-чотири дні випередить орду. А може й більше, якщо не нарветься на якийсь передовий монгольський роз’їзд.

Через кілька годин скачки пішов дощ. Ґрунт наситився водою, і лісову дорогу пристойно розвезло. Туман та випари не дозволяли бачити диму пожеж позаду, але запах гарі вказував на те, що орда не так і далеко. І вона продовжує палити все на своєму шляху.

Незабаром дощ припинився. Разом з дощем зникли і звуки, було чутно лише подих холодного вітру. Жеребець пофиркував і постійно задирав голову, ніби відчував роздратованість господині, її нетерпіння. Руслана завела свого коня в хащі між сосон, і прив'язала до дерева. Сходила в кущі за потребою, де мало не втратила свою хутряну накидку. Потім раптово зупинилася, і втягла повітря в себе. Лісовий дух був змішаний з кінським ароматом, крізь який вона відчула запах чоловічого поту. Наступної миті її увагу відвернув кролик, що прошмигнув мимо. Лисиця, що гналася за ним, побачила Руслану і втекла геть, залишивши здобич у спокої. Руслана відчула, як у неї залоскотало в потилиці. Вірити почуттям не хотілося, але перевірити треба було, і тому вона спустилася трохи вниз із пагорба, на якому стояла. Внизу, вузькою дорогою, рухалося п'ятеро вершників. Їхні короткі луки були напоготові, і всі п'ятеро пильно вдивлялися в придорожні хащі. За плечем кожного з них виднілася рукоять дворучного меча, просунутого крізь проріз у плащі. У них були гладко поголені голови, з вузлами волосся на верхівках. Руслані стало ще холодніше, коли вона розгледіла їхнє світле волосся та звичайні слов'янські обличчя. Судячи з їхніх високих коней, вони самі були зростом під два метри.

Руслана здогадалася, що це були воїни Великої Тартарії. Про цих найманців їй амазонки розповідали. Руслана поглядом супроводила тартарців, і вони незабаром зникли з поля зору, за деревами. Да, воювати з такими – велика честь, але радощів це чомусь не додавало. Руслана піднялася вгору, відв'язала жеребця і рушила далі лісовою дорогою.

Дощ не припинявся, навіть коли ліс закінчився, і вже скоро вона виїжджала на тракт, що біг серед пагорбів, у бік Переяслава. І те, що вона побачила на виїзді з лісу, її вже не здивувало. Перевернуті вози, кінські трупи, розкидані мішки та пакунки, луб'яні короби та інший інвентар. І порубані, застиглі в різних позах тіла, які ще недавно були живими людьми.

Руслана під'їхала ближче, без побоювання, бо було зрозуміло, що бійня сталася десь учора. Вона вже навчилася розпізнавати такі штуки, хоча, швидше за все, це відчувала своїм тваринним інстинктом. Вона зупинилася біля крайнього воза, перекинутого в канаву, який просів на зламану вісь переднього колеса. Під возом лежала огрядна жінка, з неприродно вивернутою шиєю. На шиї виднілася засохла цівка крові, що скотилася з розірваних мочок вух. З них, скоріш за все, видерли дорогоцінні прикраси.

Не встигла Руслана повністю осмислити цю картину, як почула далекий спів. Вона застигла на дорозі, усіяній трупами, і слухала цей спів. Руслана смикнула поводи, вже готова поскакати далі, але чомусь зупинилася. Це було цікаво, і цей спів не викликав страху.

Вони вийшли із-за повороту, їх було семеро. Поверх старих кольчуг – сірі, короткі плащі з каптурами, які дружинники, зазвичай, носили під час негоди. Руслана знала, що такі плащі зовсім не пропускали воду, оскільки рік за роком просочувалися дьогтем, дорожнім пилом та жиром сальних рук. Носили такі плащі зрілі дружинники, і серед цих сімох молодих точно не було. Кожен з них тягнув вантаж, під яким і кінь міг впасти. Крім наплічних мішків та зброї, кожен в руках щось ніс: якісь ящики, казанки, візки та пакунки. За ними йшла купка переляканих селян. Передній дружинник ішов без нічого. За спиною в нього був довгий меч у шкіряному чохлі, а в руках щит із сокирою. Саме передній і заговорив з Русланою:

- Вітаю тебе, красуне! - гаркнув він, зупинившись посеред дороги. - Як ти тут опинилася? Часи такі, що краще вовка зустріти у лісі, ніж людину на дорозі. Мене звуть Добриня, а тебе як?

- Руслана, - відповіла дівчина. – Я до Переяслава їду. А ви хто, і куди прямуєте?

- Ми з новгородських дружинників, йдемо на Київ. А ці, - вказав він на людей, що збилися в кучу за ними, - біженці з Наддніпрянщини. Три дні тому їх оточив монгольський роз'їзд, частину вирізав, а частину розігнав. Ми натрапили на них у лісі, і ось тепер разом тікаємо від орди.

- Сміливо якось тікаєте, - зауважила Руслана. – З танцями та піснями.

- А ти вважаєш, що ми повинні плакати скопом? Від головної ординської колони тікали лісами, тихо та потай. Вона залишилася далеко позаду. А тут можуть бути лише дрібні дозори та роз'їзди, їхні розвідники. Вони нападають тільки на біженців, щоб поживитися золотом та сріблом. А на озброєних русичів не нападають, бояться.

Потім Добриня якось смикнувся, озирнувшись на всі боки, вдивляючись в трупи.

- До таких картинок ми вже звикли. З самого Новгорода на дорогах одна смерть. Ти знала їх?

- Не знала, я перед вами сюди під'їхала.

Добриня похитав головою.

- Навколо суцільне пекло, кров та попіл. Новгород впав, три тумени хана Батия йдуть на Переяслав. Тридцять тисяч, крім обслуги. Вони незабаром заповнять весь простір довкола Переяслава, як це було біля стін Новгорода. Хочеш, іди з нами. Хоча ні, ти на коні, а ми з біженцями. Ми не можемо йти швидко. Чи ти порадиш щось?

- Ні, не пораджу, - відповіла Руслана. - Я поїду, мабуть.

- Добре, їдь, - промовив Добриня. - Бережи себе.

Руслана вдарила коня в боки, і пустилася в галоп. Потрібно поспішати, у Переяславі чекають на її доповідь…

Вона скакала як вдень, так і вночі, вся мокра, від поту та дощу. Проїжджала нічні села, де люди схоплювалися від гавкоту собак та плачу розбуджених дітей. Вони прислухалися до стукоту копит, притуляючись до вікон і не розуміючи, це жива людина, чи привид на коні проскакав?

Розділ 7

Коли, рано-вранці, Руслана заїжджала на перекидний міст, біля південних воріт Переяслава, то її жеребець фиркав та хрипів, вудила були в піні, а круп у милі. Дівчина ледве трималася в сідлі, нервово погойдуючись після тривалого галопу. Від дикої втоми вона сприймала цей світ вже на межі підсвідомості. «Наступає новий світанок, - подумала Руслана, - скоро буде новий день».

Заїжджаючи на ярмаркову площу, Руслана була здивована тим, що в таку рань там вже юрмилося не менше тисячі людей, що зібралися з навколишніх сіл. Дехто прийшов з дружинами та дітьми, а більшість була при обладунках та зброї. Всі вільні люди Переяславського князівства, скликані гонцями епіскопа Симеона, юрмилися зараз на площі. Бо всі вільні люди князівства, за відмову підкорятися законному заклику взятися за зброю, могли позбутися всього на світі, - і права користуватися князівськими землями, і права на громадський наділ, і права на ремесло. Саме з цієї причини вони були особисто присутніми на віче, де створювалося ополчення.

На краю площі Руслана помітила двох принцес, які на голову височіли над рештою натовпу. Всі розступалися перед її жеребцем, коли вона під'їжджала до них. Біля Зари епіскоп Симеон енергійно жестикулював руками, щось розказуючи настоятельці.

Під'їхавши до них, Руслана повільно сповзла з жеребця, погано відчуваючи онімілі ноги. Хтось одразу ж підхопив коня під вуздечки, і відвів убік. Дівчина почала розминати ноги, доки епіскоп розпинався перед амазонками.

- Мої люди розпитали безліч селян, які вже бачили це військо, - говорив Симеон. – Вони кажуть, що ведуть тумени три великі воїни, і йдуть вони під великими прапорами, а на прапорах – чорний степовий вовк.

Тисячний Ярослав, який нависав позаду над епіскопом, накручуючи на палець довгий вус, почервонів від безсилої злості.

- І де вони розбили свій табір? - запитав він.

- На луках, біля третього порога Дніпра, - відповів Симеон. - Так біженці кажуть.

- А що робити будемо? - не вгамовувся тисячний.

- Три дні тому я наказав всім вільним людям князівства, здатним тримати зброю, з'явитися для збору в Переяслав, – відповів епіскоп. – Всім, кому від п'ятнадцяти до сорока.

- І скільки має зібратися ратників? - запитала його Зара.

- Близько трьох тисяч. Це тих, котрі хоч раз тримали зброю. Ну і в місті наберемо близько двох тисяч дружинників, разом з відставними.

- А скільки воїнів у хана Батия? - запитала Нікатея, звертаючись незрозуміло до кого.

- Три тумени, це тридцять тисяч, – відповіла за епіскопа Руслана. – І це добре навчені воїни, як м'ясники на скотарні.

Настала тиша, всі ламали голови над почутими цифрами.

- Ми не можемо битися з ними, - після деякої паузи рішуче промовив епіскоп. – Ми спробуємо відкупитися даниною.

- Симеон, - Зара пильно подивилася в очі епіскопу. - Ніколи більше, при мені, не говори цих слів. Відкуплятися будеш від дівок, на свято весняного рівнодення. Від орди неможливо відкупитися. Ти мене зрозумів?

Симеон глянув на її кам'яне обличчя, і відповів жалібно:

- Тоді я знімаю з себе відповідальність.

Зара подивилася на Нікатею, і з іскорок в її золотистих очах зрозуміла, що все йде за планом.

- Ти цифру не переплутала? - обернулася Зара до Руслани. – Ти не помилилася?

Новина й справді була така, що вірити в неї не хотілося.

- Можеш не сумніватися, - відповіла розвідниця. - Десь так, хоча я їх по головах не рахувала. І всі вони кінні. Я хотіла обійти їх, і оцінити все військо, але їм кінця не видно. Повзуть вони повільно, наче тиха річка. І худобу за собою женуть, кіз та овець. Навіть воли є, які тягнуть вози зі шкурами, м'ясними тушами і бочками з олією. Та чого вони тільки не тягнуть. Їхні запасні коні так навантажені, що аж хребти ломляться.

- І вони йдуть уздовж Дніпра? – запитав Ярослав.

- Так, я про це й кажу. А де ж їм тисячі коней напувати?

- Щодо тактики можеш щось сказати? - запитала Зара.

- В них немає прикриття з флангів, вони не висилають на всі боки нормальних дозорів. Рухаються щільною, згуртованою групою, - потужним натиском і раптовістю придушують будь-який опір. Коли на їхньому шляху трапляється село, то основна колона притримує коней на строк, не більший для справлення малої потреби. В цей час найшвидші воїни розсипаються по окрузі, прикриваючи тили та фланги, щоб перекрити дорогу втікачам. Після цього передовий загін йде в атаку. В них дуже простий наказ: вбивати всіх, хто зустрічається на дорозі, вбивати чоловіків, жінок, дітей, і навіть немовлят, що сплять у колисках. Вбивати на місці, не зупиняючись, не витрачаючи часу на розмови зі своїми жертвами, не намагаючись розважитися. Здобичі не брати. І останній наказ, під страхом смерті, – жодних пожеж там, де немає опору.

Руслана важко зітхнула і додала:

- Орда хана Батия, через мирні села, прорубує просіку смерті на Київ. І ця просіка проходить через Переяслав. Жодної живої душі вони не залишають за собою. Там, де вони проходять, світ розлітається вщент. Непохованих мертвих там більше, ніж живих, які змушені рятуватися втечею, в пошуках притулку. Там скрізь кров та попіл, попіл та кров. Це я про слова епіскопа: «відкупитися даниною». Можу підтвердити слова Зари, що навіть за великого бажання, відкупитися не вийде.

- Ні, треба приймати радикальне рішення! – сердито промовив тисячний Ярослав. – Кожен, хто завдячує цьому князівству військовою службою, має прибути до Переяслава. В разі непокори він постане перед судом київського князя, Михайла Всеволодовича, і зазнає жорстокого покарання. Це мій наказ, як його підданого!

Він різко обернувся, окидаючи поглядом схвильовані та розгублені обличчя.

- Так що скажете, вільні люди Переяслава? Ви згодні зі мною?

Останні слова тисячного потонули в тягучому, неохочому муканні. Так всі чоловіки висловлювали згоду.

- Тисячі монгол, сестро, - хитро промовила Зара, звертаючись до Нікатеї. – І що ти про це думаєш?

Нікатея нічого не відповіла, а лише посміхнулася. Ціла вічність пройшла з того часу, як вона відклала в сторону меч. Але, все-таки, ця новина становила для неї інтерес. Нікатея була войовницею, і її призначення було захищати слабших. А обітницю, не брати в руки зброю, вона давала в іншому світі, в далекій Атлантиді.

- Ти давно знала, що монголи йдуть на Переяслав? – з докором запитала Нікатея сестру.

- Я точно не знала, а тільки припускала, - відповіла Зара. - А це, як кажуть у Києві, дві великі різниці.

- То вони для нас загроза, чи ні? - з посмішкою запитала Нікатея сестру. - Це виклик до війни?

- Це виклик до гри, - поправила сестру Зара, і засміялася. - Свято наближається!

- А нам воно треба? - про себе тихо промовила Руслана, відходячи вбік. – Хоча, у разі нашої перемоги, світ знову зустрінеться з розумом.

За довгі роки навчання, у старого лицаря-тамплієра, Руслана набула однієї особливості. Добре це, чи погано, але вона не вірила майже нічому, що чула. Не вірила навіть тому, що бачила на власні очі. Зате ця невіра дозволяла їй не брехати собі, як це робили звичайні люди. Руслана не потребувала жодної віри, і тому бачила цей світ таким, яким він був. Вона бачила його справжнім.

Наступного ранку, у всіх напрямках від Переяслава, скакали вершники, по всьому князівству. Деякі гнали своїх коней щосили, а ті, хто був посланий на невеликі відстані, не сильно поспішали. Вони скакали з наказом з'явитися всім, здатним тримати будь-яку зброю, - всім з'явитися до Переяслава. Гонцям було наказано вербувати всіх, хто мав лука, меча, сокиру чи рогатину. Вербувати всіх мисливців, рибалок, пастухів та свинопасів. Їм було наказано заглянути під кожен камінь, під кожен кущ у лісі, - і набрати людей для захисту Переяслава. Але вимога цих гінців не завжди виконувалася, оскільки, в складному військовому становищі, багато хто не хотів залишати свої землі, без особистого захисту. І ще тому, що вони не дуже довіряли княжим гінцям...

Розділ 8

Всі події останніх днів були нічим іншим, як провісником війни, що стрімко наближалася. В повітрі вже смерділо ордою, - димом, смаженим м'ясом, кінським потом та гноєм. Війна насувалася на Переяслав семимильними кроками, і всі ретельно готувалися до неї.

Цієї ночі нагрянула перша весняна гроза над Переяславом, і під цей шумок Нікатея вийшла перевірити вартових на стіні. Вона прокинулася від гуркоту грому, тільки-но заснула, і вже більше заснути не могла. І тому вирішила прогулятися стіною, а заразом і поспілкуватися з амазонками.

Грім сердито гуркотів над головою, а криві зигзаги блискавок креслили чорне небо, освітлюючи нічне місто. Поривистий вітер, з пронизливим завиванням, носився вздовж стіни. Дощ, що обвалився зверху, різко забарабанив по землі, зашумів по дахах та віконних шибках, які були з бичачих міхурів. Нікатея зупинилася біля сторожової вежі у воріт, намагаючись сховатися під її вузьким навісом. Її накидка промокла наскрізь, і вода, капаючи з волосся на плечі, затікала за срібну кольчугу. Нікатея раз за разом поглядала через частокіл на південь, чекаючи, коли блискавка освітить рівнину перед містом. Після чергового спалаху вона переконалася, що там все тихо та спокійно. Тільки було трохи страшно стояти у металевій кольчузі, і бути мішенню для стріляючих блискавок.

Раптом сильний вітер, що налетів, швидко розігнав зливу, відігнав грозу кудись на схід, за поцяткований блискавками обрій. Коли дощ зовсім затих, Нікатея підійшла до ближньої амазонки, яка сторожувала на стіні. Їй захотілося з кимось поспілкуватися.

- Заснути не можу, - просто сказала їй Нікатея.

- Комета проклята, - амазонка пройшлася поглядом по небу. - Зараз не видно, але незабаром знову з'явиться. Вже набридли ці розмови про неї, всякі догадки та домисли. Світ наповнився дурнями.

- Але ж дурні вмирають, - відповіла принцеса.

- Так, вмирають, - сказала дівчина. - Але не всі, більшість залишається.

- Може, ти й маєш рацію, - промовила Нікатея. – Навіть я останнім часом думаю: що ж я тут, дурепа, роблю серед цих дурнів?

Амазонка пирснула зо сміху, а потім тицьнула пальцем в небо.

- Он вона. Видовище ще те, да?

- Гарно, - відповіла Нікатея.

- Не те слово, приголомшливо. Поганий знак для всіх нас, на порозі війни.

- Знаєш ти чи ні, - звернулася принцеса до амазонки, - але немає нічого гіршого для воїна, ніж очікування перед боєм. А тобі вже доводилося воювати?

- Ні, ще не доводилося, - відповіла дівчина.

Нікатея подивилася їй у вічі:

- Це не так страшно, як тобі здається, варто просто вірити, що в смерті немає нічого страшного.

- Але мені ще хочеться пожити, - відповіла дівчина. - Не хочеться вмирати молодою, і від цього іноді страшно.

- Я тебе розумію, - сказала Нікатея. – Важко вимагати від людини звільнення від страхів. Страхи виконують в житті дуже важливу роль запобіжника. Людина, позбавлена страху, стає вразливою.

- Але є багато речей, які не викликають в мене страху, - сказала амазонка. - Виходить, що я неправильна.

- Я говорю тобі про страхи в підсвідомості, - спокійно відповіла Нікатея. - Як тобі пояснити. Ти бачила вдень, що на полі під лісом, розвішані ганчірки?

- Так, це опудала для розлякування ворон, - відповіла амазонка.

- Так, але ворона, коли переможе свій страх, то сяде на опудало. Але варто вітру поворухнути лахміттям, і птах одразу злетить. Ти згідна?

- Да. Поведінка ворони, це боротьба за існування, вона боїться померти. Все просто, інстинкт самозбереження.

- Все правильно, - з посмішкою промовила Нікатея. - Все своє життя людина намагається вижити. Але ти можеш уціліти в бою, але потім підчепити чуму, або щось інше тебе доконає. Тебе можуть вбити розбійники, ти можеш невдало впасти з коня. Так чи інакше, але ти все одно помреш. Як казала одна мудра жінка: «Людина від чогось має померти». Всі ми смертні. Ну, майже всі…

Вітер вив, волав і біснувався біля стіни. Раптом щось важке та велике вдарилося об дубові ворота, і відскочило назад. Мертва тиша, яка настала після цього, налякала більше, ніж цей загадковий звук. Нікатея щільніше закуталася в накидку, слухаючи і заглядаючи в темряву. Тільки зараз, крізь цю темряву, вона помітила, що великі ділянки лісу, біля фортечних стін, були вирубані, щоб позбавити нападників лісового укриття. Ліворуч стіна закінчувалася круглою вежею, що виступала вперед, і була саме на кутку монастиря. З неї амазонки могли тримати під прицілом значну частину рівнини, вздовж фортечної стіни. За правою вежею місцевість йшла під ухил, туди, де гнав свої каламутні води Дніпро.

Амазонка підійшла до Нікатеї, і тихо промовила:

- Я не люблю стояти тут, на варті, над цими могилами. Часом у мене виникає якесь погане передчуття.

- Про які могили ти говориш? - здивовано запитала Нікатея.

У відповідь дівчина вказала на пагорб біля лісу, який було видно в місячному світлі.

- Даже звідси видно те кільце з каміння, навколо якого насипані кургани, могили воїнів, що загинули в битвах, - як з печенігами, так і зі своїми одноплемінниками.

Нікатея придивилася уважніше, і в місячному світлі справді побачила стародавнє поховання, місце древнього культу. Там були в безладі навалені кам'яні брили, які колись, очевидно, становили правильне коло.

- На тих каменях висічені таємничі руни, - сказала дівчина. – Але вже ніхто, з нині живучих, не в змозі їх прочитати.

- Руни? – здивовано запитала принцеса. – І ніхто не може прочитати?

- Так кажуть містяни, хоча одну з них я розшифрувала. Цей давній напис говорить:

«Прийде посланець небесного семені

Кочуючий воїн зіркового племені

Верне в Софію Ковчег Космону

Сакральні чаші космічної раси».

- І що означають ці слова? - запитала Нікатея, посміхаючись у темряві. – Посланець небесного семені, зіркового племені, Ковчег Космону...

- Не знаю, - відповіла амазонка. - Я до волхвів ходила з цим питанням, і до епіскопа Симеона зверталася. Вони й досі ламають над цим голови, а відповіді від них я не почула. Цей напис на камені ще скіфи вирубали, тож треба в їх духів питати.

Нікатея з цікавістю дивилася на коло, поки дівчина розповідала їй цю давню легенду. Думки принцеси плуталися в часі, а дівчина продовжила свою розповідь:

- Після хрещення Володимиром Русі, в ході боротьби з язичницькою вірою, те каміння розкидали, і на їхньому місці звели дерев'яну церкву. Але вона не простояла й двох років, як згоріла від удару блискавки. Потім хтось знову зібрав те каміння, і виклав з нього нове коло. В ніч на Івана Купала, на тому капищі, завжди розпалюють багаття, а наш епіскоп заплющує очі на ці язичницькі обряди.

Нікатея кивнула, погоджуючись з її словами, а потім запитала:

- А ти яку віру сповідуєш?

Амазонка якось зніяковіла, але все ж таки відповіла чесно:

- Я перестала вірити в богів того дня, коли наша «чайка» розбилася об пороги Дніпра. Тоді потонули мій батько і мати, і я поклялася ніколи більше не поклонятися богам, які настільки жорстоко позбавили мене батьків. Хоча я регулярно відвідую всі церковні служби.

- А так можна? - запитала Нікатея з цікавістю.

- Так треба, - відповіла амазонка. - Інакше мене просто виженуть з монастиря, і з Легіону.

- А ти не боїшся мені це розповідати? - запитала Нікатея вдруге.

- Ні, не боюсь, - відповіла дівчина. – Я ж бачу, що всі наші релігії тобі нецікаві. Але я скажу тобі, що у язичників стосунки з богами чесніші, ніж у християн. Язичники не падають перед ними, з благаннями, на коліна. Швидше за все, в них з ними угода. І якщо хтось з богів не виконує своєї частини договору, то язичники розривають з ним стосунки, і йдуть своїм шляхом.

- Але боги завжди вимагають поклоніння, - зауважила Нікатея.

Амазонка повела плечима.

- Якщо якась людина обдурила тебе, ти далі матимеш з нею справи? Чому я повинна судити людей суворіше, ніж богів?

Нікатея замислилася над цими словами дівчини, в яких був певний сенс. Навіть атланти ніколи не ставили собі таких релігійних запитань.

- Ти сказала про угоду з богами. Але цікаво, що людина може запропонувати богам? Хоча, можеш не відповідати. Як тебе звати?

- Марія, - відвела дівчина зніяковіло.

- Насуваються суворі часи, Марія, - тихо промовила Нікатея. - Тобі доведеться пройти випробування, яке ти або пройдеш, або ні. І якщо ти пройдеш це випробування, то, можливо, це виявиться дуже добре і для тебе, і для цього світу. Це для всіх буде серйозний урок про те, куди заводить людей зайва гордість та дурість. Мине ще не одне десятиліття, поки руським правителям вдасться відновити свій авторитет у світі.

- Так, це жорстокий урок для нас, - погодилася амазонка. – Принцеса, а він нам потрібен, цей урок? Орда на кордоні, це покарання чи благодать?

- Люди вигадали багато правил, щоб упорядкувати своє життя, - відповіла Нікатея. – Всі ці касти, обставини, штучно вигадані кордони. Для Творця це нічого не значить, абсолютно нічого. Але люди вважають це важливим, і тому завжди потрапляють у пастку. Можеш посміятися, але існує «золоте правило»: добрі люди потрапляють до раю, а решта – куди хочуть.

- Кого ти маєш на увазі? – запитала Марія.

- Тих, хто має владу над народом, - відповіла Нікатея. – Хіба батьки не мають влади над своїми дітьми? А вчителі над учнями? А майстри над підмайстрами? Але настає час, і всі вони втрачають владу над дітьми, учнями та підмайстрами. І тому завжди трапляється так, що правителі втрачають свою владу над людьми, і починають жити простим життям свого народу. Ти мене розумієш?

- Я ніколи про це не думала, - розгублено промовила амазонка. - Але яке це стосується мене? Навіщо ти мені все це розповідаєш?

- Маріє, не має жодного значення те, до якої касти ти себе зараховуєш, або тебе зараховують. Весь цей світ – це ілюзія, обман симуляції.

Не чекаючи, як на її слова відреагує амазонка, Нікатея сказала їй на прощання:

- Цікаво було поговорити з тобою, Марія. Колись ми ще продовжимо нашу розмову.

Марія подивилася на неї, і якось розсіяно промовила.

- Обов'язково. Я чекатиму на цю розмову, принцеса амазонок.

Нікатея почала спускатися вниз, а Марія, в роздумах, притулилася до мокрої стіни. І прохолодна ніч омила їх обох, і вологий вітерець однаково ворушив їх волосся, - що принцеси, що простої амазонки.

В лісі, за пагорбами, полохливими голосами закричали птахи, а в небі продовжувала висіти загадкова комета.

За рогом стайні на Нікатею чекала Руслана. Вона збентежено переступала з ноги на ногу, не наважуючись заговорити.

- Давай вже, говори свою пропозицію, - першою заговорила Нікатея. - Ти нервуєшся наче дівка, яку вперше притягли на оргію.

- Всі в князівстві тільки те й роблять, що перемелюють новини про те, де зараз орда, - тихо промовила Руслана. - Може з ранку прокатаємося, розвідаємо докладніше, що і як. Тривожно мені.

Нікатея посміхнулася, похитала головою:

- Так ти ж тільки недавно повернулася з розвідки, чи я щось пропустила? Ну гаразд, бути по-твоєму. Візьми десять найкращих амазонок, припасів на три дні і благословення у Зари. І на світанку не забудь мене розбудити...

Розділ 9

Дванадцять амазонок виїхали вранці з Переяслава, коли небо вже прояснилося і пташки завели свої ранкові трелі. Всі були відпочившими та бадьорими, готові до будь-яких перипетій долі-лиходійки. І навіть Нікатея гляділася непогано, хоча, за всю ніч, очей майже не зімкнула. Слідом за нею їхали Руслана, Ільга та Марія. За цією четвіркою їхали ще вісім амазонок, спеціально відібрані Зарою, і які були кращими з найкращих.

До обіду вони проїжджали повз невеликі хутора, і скрізь натикалися на опущені долу обличчя селян, що стояли біля своїх хат. Розмірами ці хутора були невеликі, і в них ніколи не було більше дюжини хатин. Будучи насторожі, амазонки уважно вдивлялися в двори, шукаючи сліди присутності інших людей, окрім селян. Але вони бачили тільки виснажені та залякані обличчя, які сподівалися лише на диво порятунку від кровожерливої орди, що насувалася.

Ближче до обіду тепла погода перейшла в денну спеку, і загін Нікатеї виглядав вже не так бадьоро, як зранку. Сонце відбивало свої промені прямо на їх кольчуги, і амазонкам треба було вибирати, - зняти кольчуги, або засмажитися під ними. За кожним кущем на них чатувала небезпека, і було би дурістю знімати захист. При в'їзді в чергову лісопосадку Нікатея озирнулася довкола. Якщо буде засідка, то тут для неї найкраще місце. Амазонки тримали зброю напоготові, озираючись на всі боки, - чи не блисне в повітрі випущена стріла. Всі їхали мовчки, розуміючи одна одну без зайвих слів.

Жодних ознак ворожих військ в окрузі не було. Але незабаром безперервним потоком пішли біженці, приносячи вістки про монгольські набіги, пожежі, голод та інші жахіття війни. І кількість біженців зростала з кожною годиною. Незабаром їх стало так багато, що амазонки вирішили з'їхати з головного тракту на другорядну дорогу, яка трохи подовжувала їхній шлях, але була більш безпечною.

Коли вони в’їхали в ліс, то одразу зрозуміли, що за ними хтось стежить. Нікатея злізла з коня і пішла в бік густих чагарників, що росли на узбіччі дороги. Руслана пішла за нею. За чагарниками стояла група людей, озброєних мечами та сокирами. Ні шоломів, ні кольчуг у них не було, а тільки деякі за спинами мали щити. Їх було близько двадцяти, і вони не виглядали войовничими. За ними віддалік товпилися жінки з дітьми, збившись докупи. Нікатея оцінила те, як вони трималися. "Це прості селяни, визначила вона". Жоден з них не виділявся багатим одягом, чи іншими прикметами влади.

Вперед вийшов високий сивобородий воїн, чиє лідерство безпомилково вгадувалося в його статі: пряма спина, широкі плечі, ні тіні сутулості землероба, що ходить за плугом або гне спину, з серпом або сапою в руці. На його обличчі запеклася кров, а одяг був в багнюці. Зі зброї в нього був тільки довгий спис, у правій руці.

Нікатея озирнулася, намагаючись оцінити ситуацію. Але сивобородий перевернув спис і загнав його в землю, ніби привертаючи увагу. Потім він заговорив:

- Те, що ви не монголи, я бачу. Я так розумію, що ви ті баби з Переяслава, які зовуться амазонками.

- Правильно розумієш, - сказала Нікатея. - А як ти звешся? І хто ці люди?

- Мене зовуть Добриня, я сотник з Новгорода, а це мої люди. А ті баби з дітьми, то вони біженці.

- Звідки біженці, від кого тікають? – вдавано запитала Руслана, впізнавши в них своїх старих знайомих.

- Важко сказати, – відповів Добриня. – Діти нічого не знають, а баби небалакучі. Уникають нас, невідомо чому, капризують. Вилаєшся при них, або гази пустиш, так червоні стають, наче буряки. Але це таке. Зустрічали ми ще групи людей, які з заходу йшли, які через Дніпро переправилися.

- А там що, хтось на правому березі б'ється? – здивовано запитала Руслана.

- Загадка, - відповів Добриня. - Може половці до когось примкнули, а може ще якесь військо.

- І що ж за військо, як ти гадаєш? – випитувала Руслана.

- Поняття не маю, - почухав за вухом Добриня. - Тут скрізь озброєні люди мотаються. Ми їх не питаємо, бо ховаємося по кущах. Тут руси вбивають русів. Серед орди багато руських воїнів, які грабують і вбивають, ще гірше за монгол і китайців.

Амазонки здивовано переглянулися між собою, і Нікатея дала сигнал їхати далі.

Руслана під'їхала до Добрині.

- Ти мене пам'ятаєш, сотнику? - запитала вона. – Ми зустрічалися кілька днів тому. Але ви недалеко просунулися на своєму шляху. Ви що, по колу ходите? Так орда вас скоро наздожене.

- Я тебе пам'ятаю, войовниця, - відповів Добриня. – Тільки не можу я покинути цих жінок, не по-руські це буде. От і гальмують вони мене.

- Ідіть цією дорогою, і нікуди не звертайте, - вже від'їжджаючи крикнула Руслана Добрині. – Ця дорога приведе вас до Переяслава.

Амазонки почали продиратися крізь густий ліс, насторожено поглядаючи довкола. Руслана часом скидала каптур з голови і втягувала носом повітря, намагаючись щось почути, чи вловити якісь запахи. Але вона нічого не виявляла.

Коли ліс закінчився, амазонки вперлися в невелике село, яке стояло на узліссі. Від господарів крайньої хати вони дізналися, що це село називалося Вергуновим Млином. Про монголів вони знали мало, та й почуте від них викликало більше запитань, ніж давало відповідей. Сюди заїжджав лише невеликий монгольський роз'їзд, який швидко поскакав, встигнувши зарубати кількох чоловіків. Селяни щось белькотіли, а потім разом замовкали і косились у бік лісу, злякано при цьому озираючись. У них піджилки тремтіли від страху, що орда знову може нагрянути до них. Нікатея зрозуміла, що погрози, залишені монголами перед тим, як піти, холодом пробирали жителів села. Про те, що тут трапилося, говорити вони не хотіли. Хоча свіжі могили, біля лісу, пояснювали багато чого. В сивої старенької жінки Руслана дізналася, що село майже обезлюдніло. Деякі втекли до Переяслава, інші вирушили до Чернігова. Присутні теж збиралися покинути рідні місця, і скоро тут залишаться лише ті, що біля лісу. Ті, що в могилах…

Вислухавши все це, Нікатея повернулася в сідлі і уважно оглянула своїх амазонок. Обличчя її стало якимось похмурим та змарнілим. Вона промовила:

- За всіх часів загарбники, у плутанині війни, завжди шукають власну вигоду. Орда – не виняток. Немає сумнівів, що вони десь недалеко, і шукають більш багатші села, щоб пограбувати.

- Орда ніколи не створює складних планів, - відповіла Руслана. – Мене турбує те, що в них на службі є русичі.

Нікатея подивилася на Руслану, і тільки тепер помітила, що щоки в неї впали, а очі зовсім завалилися. І те, що по голосу вона здавалася здоровою, враження було ще гіршим. За останні десять днів, без нормального сну та відпочинку, Руслана зовсім здала.

Думки принцеси обірвав стукіт копит. До них, по дорозі між хат, скакала Ільга, на своєму чорному жеребці.

- Нікатея, за пагорбом ще село! - крикнула вона, осаджуючи свого коня перед амазонками. - Але там нікого немає, воно порожнє, це кам'яне село. Там нікого. Але будинки на вигляд цілі, не рахуючи двох чи трьох, які спалені.

Нікатея підняла праву руку, даючи сигнал рухатися риссю.

Виявлене Ільгою село лежало на схилах меншого пагорба, який ховався за більшим. На вершині цього невеликого пагорба стояла монолітна церква, обнесена кільцем кам'яної огорожі. Всі будинки довкола теж були з каменю, з плоскими дахами, а деякі обкладені гранітними плитами. При поривах вітру там постукували віконниці та рипіли двері. Три будівлі, зі сторони лісу, являли собою купи почорнілого каміння.

- Руслано, обшукай кожен дім! – крикнула Нікатея. - Якщо хтось залишився живим, то він пояснить, що тут сталося!

Через проламані ворота амазонки заїхали на територію церкви.

Церква виявилася невеликою продовгуватою будівлею, зведеною в незапам'ятні часи. За стіною стояли високі темні сосни, за якими було видно ще якісь будівлі. Поруч із церквою було поглиблення, викладене з каміння, з якого беззвучно текла джерельна вода. До дверей церкви вели розбиті кам'яні сходи. Амазонки прив'язали коней біля джерела, а самі піднялися по кам’яних сходах.

Нікатея підійшла до високих подвійних дверей храму, і посмикала за кільце. Було зачинено. Вона дістала свій метеоритний меч і просунула його між дверима, намацала дерев'яну засувку і спробувала її підняти. Брус зрушив на кілька сантиметрів, але потім наче застряг. Марія просунула свій меч поруч із мечем Нікатеї, засув піднявся ще трохи, і зі стуком впав на підлогу. Дівчата налягли плечима на двері, і вони відчинилися всередину.

Приміщення було невелике, квадратне, з високою склепінчастою стелею. Хробаки поточили дерев’яні панелі, кольорова мозаїка в багатьох місцях облупилася, оголивши сіру, від плісняви, штукатурку. Підлога була встелена кам'яними плитами, чистими та рівними. Посередині кімнати, навпроти дверей, височів невеликий вівтар, накритий вишитим рушником, з грубого полотна, на якому стояла мідна лампа. Збоку від вівтаря стояла кам'яна чаша, для жертвоприношень, яка була доверху наповнена чистою водою. З іншого боку, від вівтаря, стояв металевий горщик з кришкою, для спалювання пахощів. Повітря в церкві ще зберігало їх слабкий аромат. Біля дальньої стіни стояло кілька трисвічників. Стільці та лави, що стояли по периметру приміщення, покривав товстий шар пилу, а кути були обплетені павутинням. Більше тут нічого не було.

Ільга голосно крикнула:

- Є тут хтось?

Відлуння завмерло десь зверху, під високим склепінням. Відповіді не було.

Ільга пройшла за вівтар, і відкинула завісу на дверях. За ними виявилося приміщення, така собі ніша, де зберігалося всіляке церковне барахло. Біля дальньої стіни цього приміщення знаходилися невеликі овальні двері, які були замкнені. Ільга відступила назад, глибоко вдихнула і вдарила ногою по замку. При другому ударі дерево тріснуло, а на третьому замок відлетів і двері відчинилися. За дверима була невелика комірчина, оселя доглядача. І тут теж були двері, які вже виходили надвір. У комірчині стояв дерев'яний тапчан, завалений купою старих та запорошених книг. Між книжками та сувоями валялися почорнілі кістки, мабуть чиїсь мощі. Поруч, на столику, стояла дерев'яна тарілка з кухолем. Їжа на ній покрилася пліснявою, а рідина в кухолі – білою плівкою. Ще на столі була калюжа воску, від згорілої свічки.

Ільга уважно оглянула все це, вийшла з комірчини і підійшла до Нікатеї.

- Тут давно нікого немає, і навряд чи хтось з'явиться. Пішли звідси.

Нікатея подивилася на неї уважно, потім перевела погляд на вівтар, потім на підлогу праворуч від нього.

- Ти нічого не бачиш? - звернулася вона до Ільги.

- А що я маю бачити? – перепитала дівчина.

- Кришка люка біля вівтаря. Мені не терпиться подивитися, що там унизу, під підлогою.

Всі підійшли до люка, і Ільга підняла його. Знизу потягло холодом і затхлою вологістю.

- Спустимося туди вшестеро, - промовила Нікатея. – Інші залишаються тут, нагорі.

Підвал, куди спустилися амазонки, був величезним та помпезним. Під маленькою церквою знаходився значущий зразок архітектури, невідомої історичної епохи. Внутрішні стіни цього приміщення були кам'яними та масивними, і воно йшло вниз, на кілька поверхів. Замість сходів, між поверхами, застосовувалися кам'яні плити, що лежали під кутом, і були з ребристою поверхнею. Всі кімнати були найрізноманітніших форм та розмірів – квадратні, трикутні та п'ятикутні. Незабаром амазонки потрапили до справжнього лабіринту, – кімнати та коридори змінювали одне одного, зливались і розходилися знову. Всі ці заплутані ходи тяглися нескінченно, і виходили, скоріш за все, далеко за межі церкви.

Кожна нова кімната перевершувала попередню своїми дивними формами та розмірами, і незабаром все це вже почало пригнічувати. Тим більше, що в їхніх пропорціях таїлося щось дуже чуже людській натурі. Нікатея швидко визначила із настінних зображень, що цей підземний комплекс було збудовано багато століть тому, а церква нагорі, скоріш за все, була прикриттям.

В кімнатах не було жодних меблів, вони були абсолютно порожні. Єдиною окрасою тут були висічені на стінах геометричні фігури, що чергувалися з барельєфами та смугами орнаменту. Це було різьблення високої технології, але воно не викликала захоплення в амазонок. З погляду мистецтва воно було феєричним, але далеким від традицій землян. Ці майстри мали ґрунтовне знання законів математики, і їх улюбленим числом була п'ятірка. Всі ці малюнки були виконані у техніці поглибленого рельєфу, йдучи в товщу каменю на кілька сантиметрів. Це була блискуча техніка виконання прихованих символів та знаків. На стінах деяких кімнат було висічено величезні карти, астрономічні таблиці та інша наукова інформація. В коридорах досить часто траплялися вирубані в камені величезні ніші, здебільшого порожні, хоча деколи там траплялися людські черепи та кістки.

Стеля нічим особливим не виділялася, хоча інколи її теж покривали малюнки на камені, що позеленіли. Підлога була викладена з простих грубих плит. Хоча тут і не було меблів, але з настінних малюнків було зрозуміло, що в цих гучних склепах раніше були цілком певні речі. Деякі кімнати були забиті дерев’яними уламками, кусками каменю та іншим мотлохом. Скрізь була пилюка з піском, а на камінні осідав багатовіковий наліт. А деякі кімнати взагалі мали вигляд, ніби там тільки вчора прибралися.

Амазонки йшли темними лабіринтами, не випускаючи з рук смолоскипів, перетинаючи одну за одною кімнати та коридори. В якийсь момент Нікатея вловила, своїм загостреним чуттям, віддалений сморід. Було незрозуміло, що трапилося з повітрям, але йти далі вже не хотілося. Тим більше, що Марія висвітлила і показала щось на кшталт слабкої колії, наче тут недавно щось протягнули. Чітких слідів не було, але, скоріш за все, тягнули якісь важкі предмети. Ці паралельні лінії нагадували сліди санчат, і було цікаво простежити їхній шлях, але Нікатея дала команду повертатися. Смолоскипи почали догоряти, і тому їхні сліди в пилюці, які позначали шлях назад, вже погано проглядалися.

Вже ближче до виходу, перед підйомом, Нікатея впіймала себе на цікавій думці. Ще на самому початку, варто було їй побачити ці малюнки і барельєфи на стінах, вона на рівні підсвідомості зрозуміла, що ці недвозначні зображення зберігали страшну таємницю. Але Нікатея не мала жодних сумнівів в тому, що за істоти збудували цей підземний храм, бо вона це вже бачила, в своєму минулому житті.

Коли вдалині з'явився отвір від люка, принцеса раптом зупинилася. А якщо точніше, то її щось зупинило. Вона скомандувала, щоб дівчата піднімалися нагору, а сама повернула в лівий отвір, за яким була кімната. Цей зал був досить просторий, і в його дальньому кутку вона побачила вузький арочний прохід. Підійшовши до нього, Нікатея відчула пекучу тривогу, але опанувавши страх, почала обережно оглядатися. Смолоскип горів слабо, і були помітні лише загальні контури предметів. Задихаючись від пилу, і відчуваючи на обличчі липке павутиння, Нікатея пройшла крізь арку і опинилася в іншій кімнаті. Там, у кутку, вона виявила напівзгнилий стіл і високі, під стелю, стелажі. Вони були заповнені старовинними фоліантами, підтороченими жучками, і зі сторінками, що розпадалися при дотику. Вона взяла в руки перший напівзотлілий том, чиї сторінки були всіяні абсолютно незрозумілими ієрогліфами. Але швидко відкинула його в сторону, бо почала задихатися від піднятого пилу, який всюди лежав щільним шаром. Нікатея відійшла назад. Коли її очі звикли до тьмяного освітлення, вона побачила химерні барельєфи на лівій стіні. Відвівши від них погляд, Нікатея одразу помітила купку праху, в дальньому кутку, прямо між стелажами. Вона не могла зрозуміти, чому ця купка праху привернула її увагу. Але від неї виходив якийсь таємний сигнал, спрямований прямо в її підсвідомість. Нікатея пішла вперед, розводячи павутиння, що звисало повсюди. І в міру наближення до купки праху, їй все виразніше відкривався похмурий зміст цієї знахідки. Змахнувши верхній шар пилу, при світлі смолоскипа Нікатея побачила таємницю, і мало не задихнулася від припливу змішаних почуттів. Насправді це був людський скелет, який, мабуть, пролежав тут досить довго. Одяг на ньому зовсім зотлів, а поблизу валялися якісь металеві застібки, гудзики і дві підкови. Поруч зі скелетом лежала книга, в потрісканій шкіряній палітурці. Принцеса знала такі літери, тому прочитала напис зверху: «Закон Єдиного». Ці слова ні про що їй не говорили, і тому вона вирішила роздивитися книгу пізніше. Нікатея ще раз глянула на скелет, і сховала книгу між кольчугою та шкіряною сорочкою. Потім нахилилася до білих кісток і помітила, що вони були досить дивними. Деякі були сильно роздроблені, інші на кінцях були розплавлені. Деякі виявився дивно-жовтого кольору, з виразними ознаками горілості. Обгорілими були також і шматки одягу. Що з усім цим сталося, Нікатея не могла навіть уявити. Вона відчула, що це похмуре місце починало погано впливати на неї, і вона вирішила якнайшвидше покинути цей підвал. Тим більше, що смолоскип почав догоряти, і її вже зачекалися нагорі.

- Я би багато чого віддала, щоб дізнатися, хто вони такі, і звідки взялися, - сказала Ільга, коли Нікатея піднялася нагору.

- Ти про кого зараз говориш? – здивовано перепитала Нікатея.

- Як про кого, про монголів, звичайно, - відповіла Ільга.

- Для мене неважливо, хто вони такі, - відповіла на її слова Нікатея, посміхнувшись. - Мене цікавлять їхні подальші плани. Нам потрібен полонений, і бажано добре обізнаний у їхніх планах. Може організуєш?

Ільга здивовано подивилася на Нікатею.

- Не повірю, що вони настільки дурні, що викладуть нам все, що мають зробити.

- А що ти будеш далі робити, якщо не знаєш їхніх планів? - запитала в неї Нікатея.

- Покладатись більше на власну інтуїцію, ніж на слова якогось полоненого монгола, - відповіла Ільга. - Але я впевнена: яке б рішення ти не ухвалила, воно буде правильним. Хочеш полоненого, буде тобі полонений.

Настала мовчазна пауза, і тут у дверях церкви з'явилася Руслана.

- Нікатея, в цьому селі немає жодної живої душі, - з порога доповіла вона. - Здається мені, що тікали вони, наче трепетні лані від шалених псів. Вся домашня худоба зникла, жодного воза я не побачила. У половини будинків все обдерто до половиць. І навіщо тільки їм, в невідому дорогу, весь той мотлох? Швидше за все, вони вже повикидали на узбіччя цей мотлох, зі своїх клятих возів!

Нікатея піднялася на весь свій зріст, і промовила якось тривожно:

- Часу в нас обмаль. Я відчуваю… щось… Давайте по конях, і тікаємо звідси.

- Ну, поїхали, так поїхали, - кивнула Руслана, і першою вийшла з церкви.

Коли вони виїхали за це монументальне село, Нікатея почала пильно вдивлятися у далекі пагорби, які ніби вицвіли на сонці. Цієї миті її голова почала поморочитися, ніби якась порожнеча заполонила її розум. Не хотілося вже більше дивитися на цей обезкровлений край, що огортався в кокон порожнечі.

Невдовзі вони перетнули почорнілу та вигорілу ділянку поля, де обпалений грунт хрумтів під копитами коней. Смуги вигорілої трави, різних розмірів та напрямків, накладалися одна на одну, в якихось смертоносних візерунках. У цього поля був такий вигляд, ніби по ньому хтось прокреслив смуги величезним вогняним пензлем. Місцевість довкола лежала мертва, хоча по краях поля молода трава встеляла землю зеленим килимом, і дерева стояли в листяному вбранні. В цього поля був вигляд, який набуває вигорілий на сонці одяг. Не було в окрузі ані птахів, ані звірів. Нічого не було чутно і не видно. Ніщо не шаруділо в траві, не сиділо на гілках дерев. Ні бджіл, ні метеликів, - взагалі нічого не було.

До Нікатеї під'їхала Ільга, і рішуче заявила:

- Мені не подобається це місце.

Вона тримала рукоятку меча так, ніби мала намір пустити його в дію.

- І мені воно не подобається, - сказала Руслана, що їхала поруч. – Але, взагалі-то, ми не збираємося тут жити. Чи не так, принцесо?

Нікатея пирхнула від сміху, від її жарту.

- Правильно, не збираємося, тому давайте забиратися звідси.

Вона підборами послала свого коня вперед, переходячи з рисі на галоп. Дівчата поскакали за нею, заглиблюючись все далі та далі на південь.

Мертва місцевість ніяк не припинялася. Всюди були випалені ліси з кілометрами орних земель, витоптаними незліченними ординськими загонами. Уздовж доріг валялося безліч трупів, - тіла загиблих ополченців та біженців. В холодному весняному повітрі роїлися хмари мух, кружляли ворони. Спустошення, що панувало навколо, різко контрастувало з блакитним небом і теплим вітром. Крізь був попіл та повалені обгорілі дерева, і ще повсюди зеленіла молода трава, яка пробивалася крізь попіл та трупи людей. До теплого весняного вітру домішувався сморід гнилі та плоті, що розкладалася.

Тут взагалі не було жодних ознак і слідів тих, кого амазонки шукали. Тільки все відчутнішим ставав запах гарі, стояв неприємний сморід у повітрі. Але все це вказувало амазонкам на напрямок, і незабаром, за ближнім пагорбом, почулися крики та свист. Вони об'їхали цей пагорб, і виїхали на дорогу.

На дорозі стояв віз, поряд з ним валялися трупи. У возі порпався монгол, викидаючи на дорогу майно. Другий випрягував коней, третій здирав з убитих взуття та одяг.

Нікатея, круговими рухами правої руки позначила цілі, і в мить полетіли стріли, за своїм призначенням. Мародерство вмить скінчилося, вбиті монголи впали на землю, окроплюючи її своєю паршивою кров'ю.

Трохи далі дівчата натрапили на нові вози, і нових убитих. Серед багатьох порубаних і зарізаних простолюдинів лежали священики, в своїх довгих, заляпаних кров'ю рясах. За ближнім підліском щось горіло, і амазонки поскакали на вогонь.

За деревами горіли криті соломою хати, з яких складався цей маленький хутір. За сотні кроків від ближньої хати горіли тенти возів. Між возами знову валялися трупи.

А на дальньому кінці хутора монголи, надаючи собі хоробрості гиканням та свистом, атакували велику дерев'яну хату. Цей будинок був складений з товстих колод і критий черепицею, по якій скочувалися факела, які туди закидали ординці. Обложений будинок вдало захищався, і успішно огризався. На очах амазонок декілька монгол звалилися з коней, зі стрілами в головах.

Заревів баранячий ріг Ільги, та так, що аж сухе листя посипалося з ближніх дерев. Загули копита бойових коней, заблищали мечі атакуючих амазонок. Від такої несподіванки монголи почали кричати, і розбігатися в різні сторони.

Пустивши свого коня в галоп, Руслана налетіла на ординців першою, миттєво зарубала двох, а решту розігнала на всі боки. Цих по черзі наздоганяли другі амазонки, і розправлялися з ними.

Нікатея трохи здивувалася, коли на неї налетів маленький воїн, з люто палаючим поглядом, озброєний кривою шаблею, яку він крутив з вражаючою спритністю. Нікатея парирувала два його удари, від яких посипалися іскри. Монгол неймовірно швидко від'їхав вбік, а його шабля буквально засвистіла в повітрі, виконуючи дуже небезпечні перехресні рухи.

Несподівано монгол підскочив до Нікатеї, на своєму низькому кошлатому конику, зробив спритний фінт і вдарив з розмаху, від вуха. Нікатея відбила удар, але той спробував одразу вдарити знизу. Принцесі набридло все це, і вона блискавично вдарила його по шиї, і її метеоритний меч дійшов аж до нижніх хребців. Другий ординець, що летів на неї, раптом завалився носом у гриву свого коня. З потилиці в нього стирчала стріла. Нікатея крутанулася в сідлі, але рубати вже було нікого. То був останній монгол, якого вразила Руслана.

Один із ординців, не до кінця добитий, раптом скочив і кинувся тікати. Руслана миттєво підняла і натягнула лук, загуло пір'я стріли, і монгол ткнувся обличчям в землю. Між його лопатками стирчала стріла.

Підскочила Ільга.

- Там у будинку троє мисливців, із місцевих. Бажають говорити з нами.

- Ні! – різко відповіла Нікатея. - У нас свої справи, а в них свої. Забираємося звідси!

Вона розвернула коня і пустила його риссю, дорогою за хутір. Амазонки поскакали за нею.

Коли сонце лизнуло обрій, загін звернув з дороги і зупинився в невеличкому гаю. Дістали запаси з переметних сумок, в'ялене м'ясо та сухарі запили затхлою, на смак, водою. Кущі та дерева приховували їх від дороги, і вони вирішили трохи перепочити.

- Ану тихіше! – несподівано промовила Руслана, підвівшись із землі.

Всі одразу замовкли й підійшли до коней. Амазонки знали, що вона бачить і інстинктивно чує краще за інших. Руслана впала на землю, і приклалася до неї вухом.

- Дорогою їдуть вершники, - тихо сказала вона. - Їх небагато, але вдалині чутно ще якийсь галас.

Амазонки позастрибували на коней, і приготувалися до бою.

Незабаром з'явився невеликий монгольський загін, і, скоріш за все, це був один з передових роз'їздів.

Коли перший воїн зрівнявся з деревами, Руслана натягла лук і випустила стрілу. Його крик одразу перетворився на хрип, коли стріла Руслани наскрізь пробила його броньовані груди, і вибила смертельно пораненого воїна з сідла. Ті, що їхали за ним, різко зупинилися і приготувалися до атаки. Але все вийшло трохи інакше.

Побачивши кінних амазонок, що виривалися із-за дерев, монголи розгубилися, а потім різко розвернулися і кинулися в різні сторони. Але шансів вони не мали, в повітрі засвистіли стріли. Впав під коня перший з ординців, за ним другий звалився зі стрілою в спині. Іншим амазонки відрізали шлях, перетворивши все навколо них, на палаюче пекло. Шаленіли монгольські коні, не розуміючи судомних рухів своїх наїзників. Одні їхні господарі репетували, інші впали в панічний ступор, треті пробували втекти. Але після недовгої сутички амазонки всіх зарубали. Дуже швидко все закінчилося, і дівчата навіть відчули розчарування, від такого швидкого фіналу.

Але був ще один вершник, який їхав трохи осторонь, як фланговий спостерігач. Він міг би втекти, але не втік. Розвернувся, закрутив кривою шаблюкою над головою, і помчав на Руслану, яка була найближче до нього. Амазонка підпустила його, навіть трохи стримала свого жеребця. Але в якусь мить ординець вихопив лук, і випустив стрілу в Ільгу, яка була за Русланою. Та крикнула від болю, та Руслана не звернула на це уваги. І коли ординець зрівнявся з нею, вона підвелася в стременах, звісилася з сідла і парирувала його удар навскоси. І коли його шабля зісковзнула, рубанула вершника знизу, коротко, від кисті руки. Крива шабля, з частиною правої руки, відлетіла в кущі, а лівою він машинально затулив обличчя. Руслана спритно розвернула меч, і хльоснула його по плечу, плашмя. Ординець від цього удару вилетів з сідла, впав навколішки, дико завив, намагаючись різкими рухами стримати кров з обрубка правої руки.

Руслана якусь мить придивлялася до нього, як він люто боровся зі смертю. Але не стала чекати, поки він спливе кров'ю, і від'їхала, не озираючись. Все скінчилося, цей роз'їзд було перебито до останнього воїна. Амазонки показали ординцям, що зовсім спокійно на цій землі їм не буде.

Боковим зором Руслана помітила Нікатею, яка схилилася над Ільгою. Принцеса накладала їй, на праве плече, пов'язку. Стрілу Нікатея витягла, але кров ще текла з рани амазонки.

- Нікатея, це серйозно? – Руслана зістрибнула з коня і схилилася над подругою.

- Дурниця, подряпина, - відповіла Ільга тремтячим голосом.

Із-за далекого пагорба почулося виття та свист, і десь звідти, скоріш за все, скакали нові ординці.

Амазонки, як по команді, позастрибували на коней і вдарили п'ятами. Нікатея посадила Ільгу перед собою, а Руслана підхопила її жеребця. І всі поскакали галопом, божевільним прямим галопом.

Гнали дорогою, не озираючись, притулившись до коней. Гнали, доки не побачили вдалині рятувальний ліс. Пов'язка сповзла з плеча Ільги, і вона насилу намагалася стримувати кров, що стікала на гриву коня. Нікатея бачила це все, але не зупинялася, намагаючись якнайшвидше заскочити в ліс.

Амазонки не стали сильно заглиблюватися в ліс, а просто зникли з поля зору орди. Вже в кущах Руслана підскочила до Нікатеї, і допомогла їй спустити Ільгу на траву. І одразу ж, у просвіт між деревами, вони побачили ординців, що неслися дорогою. Їх було близько півсотні. Амазонки розосередилися поміж дерев. Біля лісу монголи пригальмували, але майже одразу відновили погоню, і поскакали далі по дорозі.

Коли тупіт коней затих, Руслана підійшла до Ільги. Вона бачила, що Нікатея зупинила їй кров, наклавши нову пов'язку, але в Ільги піднялася температура, і її почали бити дрижаки. Руслана згадала уроки свого вчителя-тамплієра, і спритно зашила їй рану, за допомогою дратви та кривої голки. Ільга перенесла цю процедуру мужньо, і навіть не втратила свідомості. Криза настала пізніше.

Ближче до ночі амазонки розпалили багаття, нехтуючи міркуваннями безпеки. Втім, вже накрапав дощ і підвивав вітер, тож навряд чи орда в таку погоду моталася околицями, шукаючи когось. А Ільзі потрібно було зігрітися. Її лихоманило всю ніч, вона стогнала та марила. Цієї ночі ніхто з амазонок не зміг заснути. Нікатея сиділа поруч з нею, взявши її руку в свою. Вона ще з часів Атлантиди пам'ятала магічні уроки Брони, і спробувала передати частину своєї енергії пораненій подрузі. Але це виходило в неї не дуже добре.

Вранці Ільга прийшла до тями, хоча і клацала ще зубами. Вона була бліда і горіла вогнем. Всі розуміли, що жити їй залишилося зовсім недовго. Зі сходу вітер доніс монгольську гортанну мову, яка ставала все гучнішою та виразнішою.

- Нікатея, – несміливо сказала Руслана. - В нас немає часу, ці тварюки будуть тут за мить.

Нікатея кивнула і схилилася над Ільгою. Вона дивилася на поранену амазонку, щоб переконатися, що все робить правильно. На обличчі Ільги не було навіть найменшого натяку на тривогу. «Вона переконана, що ти врятуєш її, – подумала Нікатея. - Ти повинна…".

Нікатея напружилася і викликала образ Санат Кумари, Хранителя Землі, свого чоловіка. Щось мигнуло, застрекотіло, і гортанна монгольська мова змінилася музикою сфер.

Аромат польових квітів наповнив повітря довкола Нікатеї. Знову мигнуло…

- Е-е-е… принцеса? – хтось із амазонок здивовано намагався щось сказати.

Нікатея зосередилася, і викликала порожнечу. Вона легко з'явилася, огорнувши дванадцять амазонок з усіх сторін, разом з їхніми кіньми.

Поряд, між деревами, проїхали монголи. Амазонки завмерли, напружено спостерігаючи за ними.

Мерехтлива куля світла підпливла до Нікатеї, і огорнула її, разом з Ільгою. Жар наповнив їх, і Нікатея знала, що має статися. Вона обійняла Ільгу, і яскраве світло наповнило кожен атом її тіла. Нікатея вбирала в себе це світло, і передавала його Ільзі.

Раптом світ знову мигнув, і на цю мить ніби пропало сонце. Потім ще мигнуло. А Нікатея пила світло, віддаючи його Ільзі. Для Ільги це світло було наче джерельною водою для людини, що вмирала від спраги. Ще раз мигнуло. Згодом порожнеча почала зникати, і світла ставало дедалі все менше і менше.

Руслана збоку спостерігала за Ільгою. Та тримала Нікатею за плечі, і з цікавістю дивилася їй у вічі. Потім почала обережно обмацувати своє пробите плече. Болю не було, та й самої рани вже не було.

- Дивно, - повільно промовила Ільга. – Як ти це зробила?

- Так, я це зробила, - Нікатея видавила з себе слабку посмішку. – Тільки мені самій цікаво, як це вийшло. Я думала, що втратила ці здібності. Я не знала про це…

Ільга пильно подивилася принцесі в очі і запитала:

- Може, коли згадаєш, то розкажеш мені?

- Домовилися.

Протираючи свій меч ганчіркою, до них підійшла Руслана.

- Цікаво виходить, - промовила вона. – Орда галопує полями та пагорбами, аж земля під ногами гуде, а з того лісу чути сокири. Дроворуби біля Дніпра рубають ліс, як ні в чому не бувало. Ви чуєте?

- А може це монголи заготовляють дрова, для якихось своїх цілей? – перепитала її Марія.

- Ні, це селяни рубають, я чую по звуку, - відповіла Руслана. – Може, працюють на орду.

Нікатея слухала їхню розмову, і тому вирішила внести ясність.

- Це лісові вирубки, я вже давно помітила. Будь-яка війна, за всіх часів, має однакове значення. Монголи в'яжуть плоти і сплавляють їх униз по Дніпру, до Чорного моря. Так вони сплавляють майно, що награбували на Русі. Будь-яка війна – це нажива для загарбників. Давайте снідати, і в дорогу.

Приблизно за годину, після сніданку, амазонки вирушили в дорогу. Дощ перестав, і навіть сонячне проміння намагалося пробитися крізь сіре небо. Після безсонної ночі їхали повільно. Дівчата мляво погойдувалися в сідлах, все навколо було похмурим та сірим.

Раптом Руслана різко зупинила свого коня і підняла руку.

- Що ти побачила? - запитала у неї Нікатея.

- Не побачила, а винюхала. Гусячий жир. Монголи змащують ним свої кольчуги та кінську збрую, щоб не ржавіли. Вони десь поряд…

І раптом сонливість амазонок була грубо перервана свистом і тупотом копит. З проліску, повз який вони в цей момент проїжджали, вискочили кіннотники.

Нікатея з Русланою, що їхали попереду, почали діяти так швидко та злагоджено, начебто тренувалися цьому не один рік. Розвернули коней і пішли з місця в галоп, притискаючись до грив і підганяючи жеребців ударами п'ят. Над їхніми головами засвистіли ворожі стріли, що супроводжувалися криками та свистом. Інші амазонки утворили навколо них півколо, випускаючи у переслідувачів стріли.

- В ліс! – крикнула Нікатея. – Завертайте в ліс!

Вони летіли на величезній швидкості, і будь-якої миті чекали удару стріли в спину. На узліссі всі загальмували, різко розвернувши коней. Біля самих дерев амазонки утворили пряму лінію, вирівнявши своє півколо.

Нікатея подивилася праворуч, де група монгол скакала між деревами. Амазонки тримали луки горизонтально, на рівні грудей. Монголи йшли так густо, що прицілюватися не мало сенсу. Перші стріли розкидали їх у різні боки.

Перша стріла Нікатеї вдарила в груди монгола, і перекинула його на землю. Друга стріла пройшла наскрізь настільки чисто, що той воїн ледь здригнувся. Нікатеї навіть на мить здалося, що вона промахнулася, і потяглася за новою стрілою. Але з грудей і спини ординця одночасно бризнула кров, і він випустив дух ще до того, як звалився з коня.

Наступної миті амазонки рвонули вперед і врізалися в ряди монгол, вибиваючи їх із сідел. Нікатея спритним рухом закинула лук за спину, вихопила меч і кинулася за подругами. За чагарником вона розвернулася назустріч монголові, що вискочив із-за дерева. Її меч блиснув у повітрі, і стріла монгола відлетіла вбік. Стріла встромилася в ближнє дерево, а її господар похитнувся від несподіванки. Дерево, що стояло поруч, не дозволило йому впасти, тому що його голова була прибита стрілою до цього дерева. Нікатея метнулася вбік і закінчила з другим ординцем, а потім зустрілася з третім. Вже згодом вони розправилися з цією групою монгол, але не було гарантії, що за деревами на них не чекає наступна група. Так, це була перемога, але ніхто з дівчат не видав переможного крику, ніхто навіть не посміхнувся. Всі були похмурі та безрадісні. Вони чудово розуміли, що їхня війна тільки починається…

Амазонки не стали більше виїжджати на дорогу, а поскакали через ліс, у напрямку Переяслава. Копита здіймали пил на лісовій дорозі, вибиваючи безперервний глухий стукіт. Амазонки скакали швидко, і надвечір вже були під стінами Переяслава.

Розділ 10

Увечері, наступного дня, пішов дощ. Він бив по стінах, стікав по солом’яних дахах, дзюрчав між камінням на дорозі. Вітер свистів і ляскав віконницями.

Військова рада, яку епіскоп Симеон зібрав у своїй резиденції, виглядала так, наче битва з ордою вже відбулася. У Данила, який був сотником ополченців, ліва рука висіла на перев'язі. Обличчя другого сотника було вкрите синцями, запливше око тільки-но почало розплющуватися. Інші сотники, щоправда, виглядали більш войовничими, і не такими побитими. Нікатея з Зарою збоку спостерігали за ними, і тихо посміхалися про себе. Їх амазонки, на тренуваннях, добре надрали дупи цим самозакоханим князівським дружинникам. Але, як говорила їхня мати, цариця Людіна: «Тяжко в навчанні, легко в бою».

Після прибуття нових сотників в залі почалася тиснява. Під стелею плив дим від лучин, і повсюди розносився сморід від спаленої смоли. А ще стояв насичений запах людей, які довго не знімали кольчуги, – запах поту та металу. Сотники поставили дубові лави так, щоб утворити щось подібне до круглого столу, по центру кімнати, але без самого столу. Не всім вистачило місця, тому дехто юрмився біля стін, чекаючи, коли занесуть нові лави. Незабаром зайшли прислужники з лавами, і розставили їх попід стінами. Потім вони загасили лучини і запалили лампи на жиру. Вони також коптили, але набагато менше, і не так смерділи. Тіні від ламп падали на дружинників, які сиділи на лавах і тихо розмовляли між собою, скоса поглядаючи на амазонок.

Нікатея куталася в свою хутряну накидку, а Зара, в кутку, розмовляла з тисячним Ярославом. Вони ґрунтовно спілкувалися сьогодні вперше, хоча раніше бачилися не один раз. Ярослав був чистокровним русичем: із світлим волоссям та синіми очима. Незважаючи на солідні роки, він зберіг струнку фігуру та ясний розум. Його біле хвилясте волосся було перев'язане стрічкою, а задні локони падали на плечі. Вони спілкувалися між собою наче давні знайомі, як міцні союзники.

Симеон увійшов до зали, і кинув на підлогу свій мокрий плащ.

- Що за погода така, не могла почекати до ранку, - голосно промовив він.

Потім, ніби згадавши про свій сан та обов'язки, прогримів:

- Господь благословенний! Славімо його!

Всі піднялися і вдарили поклони. Симеон ритуально перехрестився, і по іменах привітав найбільш знатних присутніх. Тепер його обличчя виражало не нервозну тривогу, а благий задум. Адже він, у переяславському князівстві, був не тільки епіскопом, а й представником княжого роду. Тому як князя тут вже давно не було.

Симеон присів на лаву, поруч з Ярославом, запустив руку у волосся на голові, зачесавши його п’ятірнею. Потім промовив якось відсторонено:

- Ми не маємо права на помилку. Ви розумієте, орда скоро буде біля наших воріт, і ми не маємо права на помилку.

Присутні мовчали. Зара мрійливо перебирала величезне янтарне намисто, яке служило їй чотками.

- Не треба робити помилок, - повторив епіскоп. – Навіть незначна помилка може обійтися нам дуже дорого. На Волзі теж говорили: "Орда далі не пройде". Але ж вона пройшла. Повторюю, не треба повторювати помилок, які зробили новгородці та суздальці.

По віконницях знову забарабанили краплі дощу, завив вітер. Зара підвела голову і кивнула сестрі. Та кивнула у відповідь. Вони обидві чули каркання вороння. Не до добра це було…

- Не порівнюй нас з суздальцями, - промовив Ярослав. – Таким порівнянням ти принижуєш нас. Суздальці ніколи не вміли воювати, вони завжди відступали. А ми вже не раз показували половцям, що означає битися з переяславцями.

- Гей, може вистачить! – крикнув крайній сотник. - Не займайтеся пустою балаканинею. Теж мені знайшли про кого говорити!

- Ти нічого в масштабах не розумієш, – обурено відповів йому Ярослав.

- В масштабах, можливо, і не розумію, згоден. Але як по кумполу врізати, цілком розумію, - відповів йому молодий сотник.

Симеон глянув на нього підозріло і запитав:

- Як кличуть тебе?

- Володимиром.

- Якого роду будеш?

- Парасюків.

Симеон відвернувся від нього, і звернувся до Ярослава:

- Наше слабке місце, це міст перед центральними воротами. Там потрібен добрий загін, десь сотня воїнів. Там має бути глуха стіна для ординців

- Я згоден з тобою, - озвався Ярослав. – Але хтось має їх очолити. Той, хто звик брати на себе керівництво, і щоб люди йому довіряли.

Протягом хвилини ніхто не промовив жодного слова. Йшлося про вибір смертника. Всі розуміли, що живим звідти ніхто не повернеться, а такої ціни ніхто платити не хотів.

Ярослав сверлив очима сотників і чекав, коли заговорить божевільний. Але першим заговорив Симеон.

- Ей ти, що б'єш по кумполу, з роду Парасюків! Ти мене чуєш?

- Чую, преподобний!

- Триматимеш центральний міст, перед південними воротами, зі своєю сотнею. Ти мене зрозумів?

- Зрозумів, ясна річ, - відповів сотник. - Зі своєю сотнею триматиму міст, і центральні ворота.

Згодом почалися дебати серед сотників. Поки вони сперечалися, епіскоп, погладжуючи бороду, поглядав на амазонок в кутку. Руслана щось доводила принцесам, енергійно жестикулюючи руками. Симеон перевів погляд на сотників. Він завжди схвалював рішення своїх сотників, навіть коли знав, що вони хибні. Іноді вони були помилкові, з погляду миттєвої ситуації та здорового глузду. Але в довгостроковій перспективі сотники були його єдиним оплотом в князівстві, і він завжди повинен був з ними погоджуватися.

Зара прислухалася до виступів, які давали змогу всім членам ради вплинути на остаточне рішення. Всі говорили пристрасно та щиро, і це її надихало. Але, в якусь мить, їй це набридло, і вона крикнула:

- Шановні, ви не на ярмарку! Всі замовкли, починається розмова по суті. Руслана, повідай їм ситуацію.

Руслана піднялася з лави, зробила кілька кроків вперед і почала говорити:

- Монголи рухаються до Переяслава трьома туменами, грабуючи та вбиваючи всіх і вся. На їхньому шляху деякі з селян поспішно ховаються в ярах та лісах, але деякі готові битися не на життя, а на смерть. А решта взагалі нічого не роблять, лише причитають та плачуть. Тепер скажу про орду, де монгол трохи більше половини, а решта русичі та наймані китайці. Останніми місяцями вони почали думати стратегічно. Вони напрочуд швидко еволюціонують. Ще недавно, під Суздалем, єдине, що вони вміли, так це махати своїми кривими шаблями і галопувати з дикими криками. Ніхто з них навіть не цікавився, а чи не залишився його загін десь позаду, а може він взагалі скаче в інший бік. Але сьогодні вони вже вирішують долю всього світу, вважаючи себе наймогутнішими воїнами, всіх часів та народів. На переговори вони не йдуть, вважаючи, що увесь світ слабший за них.

- Цікаво-цікаво, - перебила її Зара, але одразу оговталась. - Продовжуй, Руслано.

- І нещодавно в орди з'явилися далекобійні китайські катапульти, - продовжила Руслана. - Всі вважають, що своїм новим перемогам хан завдячує саме цим машинам. І він постійно продовжує будувати їх, і тренувати нові розрахунки. І все це, як кажуть наші люди, під керівництвом китайців. Ви про них нічого не знаєте, це такий народ, на сході нашої землі. Ці катапульти можуть пробити будь-яку стіну, і будь-які ворота, якщо підійдуть надто близько.

- А ти скажи, амазонка, - перебив її Симеон, - а чи є в тебе хороші новини для нас?

Руслана посміхнулася на ці слова.

- Це залежить від того, що ти хочеш почути, преподобний. Якщо вже на те пішло, то я скажу тобі, що багато союзників Батия йдуть за ним по примусу. Вони роблять це тому, що хан нападав на них, на кожного окремо. Потім він змушував їх здаватися, і віддавати йому свої війська. Якщо Батий перемагатиме, то ці союзники битимуться за нього до кінця. Але якщо вони побачать, що орда програє, їх підтримка розчиниться в повітрі. Але це таке. Для нас проблема – це їхні катапульти. Ми маємо забратися під шкаралупу цього горіха, знищити їх, тоді шанси в нас з'являться.

- А на мою думку, всім нам краще розбігтися по домівках, - промовив якийсь сотник біля дверей. - Хоч цілими залишимося.

Ярослав сердито спалахнув і вихопив меч.

Симеон підняв руку.

- Все, досить! Дякую тобі, амазонко, за повідомлення. А ти, Довбня, можеш йти додому, обійдемося без тебе.

Зара на мить проникла поглядом в цього сотника, змусивши того опустити голову.

- Він просто пожартував, - повільно промовила вона. – Довбня рішуче налаштований покінчити з цими шаленими свинособаками, як і ми всі. Я правду кажу, сотнику?

- Так, правду, - зніяковіло відповів Довбня.

Симеон підвівся з лави і промовив:

- За всю історію Переяслава, ніхто ще не брав штурмом його стіни. Так що давайте не забруднювати історію. Всі вільні.

- Зачекайте! - крикнула Зара. - Не будь поспішним, Симеоне. У вас, русичів, ніколи немає часу подумати. А вірні лише ті рішення, які ґрунтуються на глибокій інформації.

Її хитра посмішка змінилася на серйозність, і вона крикнула:

- Введіть!

В кімнаті настала тяжка мовчанка. Ця тиша згустилася ще більше, коли амазонки ввели під руки багато одягненого монгола. Він, човгаючи ногами, плентався між ними, наче не розумів, як треба переставляти ноги. На його обличчі не було жодного виразу, а в немигаючих очах вселилася порожнеча.

- Дівчата, навіщо ви перестукали йому по кумполу? - звернулася Зара до амазонок, ніби насміхаючись із сотника Володимира. – Симеоне, це монгольський тисячний, з передового тумена Берке.

Одна з амазонок дбайливо витерла слину, що збігала з куточка його рота. Потім його відпустили, і він з глухим стуком звалився на глиняну підлогу.

- Цей тисячний моїм дівчатам все розповів, - сказала Зара. - Правда, вони в процесі витрусили з нього не тільки інформацію, але й душу, і тому він зараз порожній. Це тіло живе, але всередині нічого немає. Там взагалі нічого немає.

- Зовсім нічого немає? - задумливо запитав один із сотників. - Як це?

Зара уважно подивилася в очі сотнику, і сказала:

- У передового тумена короткий наказ, від хана Батия: «Переяслав спалити, і йти далі на Київ». Я думаю, що всі розуміють, що це означає. В мене все.

Потім, згадавши щось, Зара крикнула своїм амазонкам.

- Винесіть його звідси. Прикопайте це лайно десь за містом, щоб не смерділо, і подалі від людських очей.

- А тепер вже точно всі вільні, - хриплим голосом промовив Симеон.

Зара піднялася після слів епіскопа, зобразила йому церемонний уклін, і підійшла до сотника Довбні.

- Я давно тебе не бачила, сотнику. Напевно з тих часів, як ти приходив до монастиря подивитися на мене. Років десять тому це було. І зброя в тебе не та, що була тоді. Можна подивитися?

Сотник неохоче повернувся назад, взяв списа біля стіни, і простягнув Зарі. Та почала крутити спис в руках, оглядаючи наконечник.

- Можу я запитати, де ти взяв цей дивний спис?

Сотник нервово засміявся.

- Надто довго розповідати. У кузні я його взяв, він там валявся. Мені сказали, що він раніше належав якомусь київському князеві. Подивися, на краях наконечника колись була золота накладка. Але золото зняли задовго до того, як цей спис потрапив до мене.

Зара покрутила спис у руках, оглянула хрестоподібні виїмки на лезі. Потім погладила їх, із якимось благовісним трепетом. За мить вона тихо промовила:

- Чи можу я докладніше дізнатися, як цей спис потрапив до тебе, якщо ти ніколи не зустрічався з його власником? Як ти знайшов його? Або, як він знайшов тебе?

Сотник почав згадувати ту подію в кузні, і було видно, що йому не хотілося розповідати ту давню історію. І ще йому було дивно, що ця войовниця, з іншого світу, про це допитується. Він видавив із себе:

- Скажімо так, він просто дістався мені. На той час він нікому не належав.

- Але, все ж таки, він зберігався в кузні? - не вгамовувалась Зара. - Тобі його передав якийсь чоловік?

- Так, але то була не зовсім людина, - неохоче відповів сотник. – Я більше не хочу відповідати на твої запитання.

- Знаєш, давай я викуплю його в тебе, - запропонувала Зара.

- Ні, - відповів сотник, без роздумів.

- Я даю тобі новий дворучний меч, спис і лук з колчаном, повним стріл, - наполягала Зара. – І ще, на додачу, хорошого коня із збруєю.

Сотник вагався, але щось усередині перемогло його.

- Добре, по руках.

Він простягнув спис Зарі, випростався і вклонився у стриманій манері. Потім промовив:

- До побачення, принцеса амазонок. До зустрічі на полі бою.

Він розвернувся і вийшов з кімнати. Руслана пішла за ним, щоб вручити все обіцяне Зарою.

- Дивний якийсь сотник, - підмітила Нікатея, що підійшла. – Коли передавав тобі спис, то якось змінився. Так що це за спис?

- Потім розповім, - Зара попрямувала до виходу. – Давай не зараз, ще не час…

Розділ 11

Під ранок у Переяславі розгавкалися собаки, і через деякий час під міськими стінами заржали коні, задзвеніла зброя.

Дикі крики та пронизливий свист, біля міських стін, здибили волосся на головах розбуджених містян, що в паніці схоплювалися з ліжок і вибігали на двір. Спітнілі руки стискали рукояті мечів, сокир, древка вил... Стискали судорожно та міцно...

У багатьох хатах заплакали діти.

- Тихіше, тихіше, діти!

- Мамо, хто там? Це демони? Мамо! Мамо! Запали свічки!

- Тихіше, тихіше, діти! Це не демони. Це гірше. Це люди. Це орда…

Заходилися гавкотом собаки, забили на сполох дзвони. Загриміли вулицями чоботи дружинників, загуркотіло залізо, закричали сотники. Місто спішно почало готуватися до оборони. Місто було в судомній паніці.

А в цей час, на міських стінах, на всю довжину їхньої південної сторони, стояли амазонки, з натягнутими луками та спокійними обличчями. На них були одягнені чорні шкіряні чоботи, чорні вовняні штани, чорні шкіряні рукавички. Тонко вироблені куртки з кольчужних кілець, нашитих на шерсть та дублену шкіру, виблискували в перших промінцях сонця. На стіні стояла сувора, войовнича краса Київської Русі.

Амазонки поки що не стріляли, вони чекали. Зара уважно спостерігала за нахабно гарцюючою внизу зграєю монгол, під стінами міста. Вона спостерігала і вичікувала. Ранок, що зароджувався, був ясним та теплим, а небо чисте та синє. Здавалося, що небеса зовсім не хвилювала смерть, що насувалася на місто.

Передовий тумен Батия підійшов до Переяслава, щоб розпочати штурм. Монголи зайняли позиції на всіх полях та пасовищах, на південний схід від міста. Зі сходу фланги орди прикривав дубовий ліс, а із заходу - річка Дніпро. Тумен переливався і виблискував різнокольоровими прапорами, немов морська гладь у променях сонця. Безліч юрт і коней швидко заповнювали всю рівнину перед містом. Ландшафт дозволяв їм обійти Переяслав, але Зара знала, що орда ще ніколи не використовувала обхідних маневрів, вона завжди атакувала в лоб.

Зара різко підняла руку, оглянувши непохитні обличчя своїх амазонок, які завмерли в очікуванні команди.

- Цільсь! Готуйсь! Плі!

Рука розітнула простір, і сотня смертоносних стріл одночасно зірвалася в повітря. На своєму шляху вони впивалися в ординців, пронизуючи їхні шкіряні обладунки та кольчуги, розпорюючи животи коням. Через три удари серця в повітря злетіла друга хвиля смерті. Потім третя, четверта, п'ята…

Шелест стріл, що летіли, був солодкий, як материнська молитва. Стріли зі стіни сипалися на орду, як сніжинки в хуртовину, розмірено та постійно. Цей нескінченний дощ стріл вмить розчинив рішучість орди, він втоптав монгол в землю.

Переляканий репет та крики тривоги змішалися з багатоголосим стогоном. Перші втрати, за першу годину, орда зазнала вражаючі. Монгольські сотники з жахом споглядали, як їхні легендарні сотні виполювалися перед стінами, як бур'ян на полі. Свіжі сотні потоком йшли вперед, а назустріч їм текла повноводна ріка поранених. Незабаром вони вже не висовувалися через штурмові щити прикриття, молячись лише про те, щоб протрубили відхід. А тим часом амазонки і не думали припиняти стрілянину, бажаючи, мабуть, до кінця спустошити свої колчани.

Під стінами Переяслава, в цей час, був передовий загін монгольської армії, в якому ніхто за ніч не зімкнув очей, і тому вони, з переляку, потрапили в криваву пастку Легіону Білих Дам. Вони, як завжди, впритул підійшли до стін міста, сподіваючись посіяти перший страх у його захисників. Але все вийшло зовсім навпаки. Зараз, біля південної стіни міста, панувала метушня, як на останній непожатій смужці поля, де загнані в пастку щури розбігаються в різні боки, намагаючись уникнути серпів і палиць, що наближалися до них.

Не встигли монголи віддихатися від нічного переходу, як їхня добра частина вже лежала на полі бездиханно. Інші, замішавшись, позадкували назад. Змучені, голодні та злі на своїх сотників, монголи навіть не намагалися забрати своїх поранених товаришів і половити коней, які вціліли.

Ще протягом цілої години амазонки, на стіні, прислухалися до уривків чужої мови, перемішаної диким гиканням та свистом. Потім голоси стихли, орда відійшла за лісистий пагорб.

- Півдня ми точно відіграли, - сказала Зара сестрі, що стояла поруч, - але ми нічого не виграли. Сьогодні вони вже навряд чи атакуватимуть місто, вони чекатимуть підходу основних сил. На стінах залишимо сотню дружинників, а амазонки хай ідуть відпочивати в казарми.

Зара сказала правду: ніхто цього дня Переяслав більше не атакував. Тільки надвечір, на далеких пологих пагорбах, спалахнули сотні нічних вогнищ монгольської армії, і обрій потонув у чорному диму. Але дим той був, в основному, не від багать, – то горіли села та хутора переяславського князівства. Так монголи мстилися за своїх вбитих воїнів, під стінами Переяслава. А в місті ковалі всю ніч, не покладаючи рук, перетворювали весь наявний метал на наконечники для стріл та списів. А їхні підмайстри одразу надягали ці наконечники на древка вил та грабель, бо не було часу кріпити їх по-справжньому.

Наступного дня, тільки-но почало світати, на південну сторону міста впала похмура тінь. А з півночі, з боку Києва, прийшов густий білий туман, як це буває в другій половині весни. Біля своїх хатин та хлівів стояли переяславці, і чекали, тримаючи в руках свої списи, виготовлені з вил та грабель. Вони стояли в повній тиші, вдивляючись у густий туман, що приховував від їхніх очей далеку небезпеку.

Біля фортечної стіни, навпроти воріт, завмер хлопчина, років шістьнадцяти. Він всю ніч працював у кузні, роздмухуючи величезні міхури, що живили повітрям вогонь. Його втомлені руки тремтіли так, що він ледве міг тримати спис, який сам собі зробив. Він не уявляв собі, як братиме участь у битві, і чим взагалі зможе допомогти і собі, і містянам. Серце його колотилося при думці, що він може померти ще зовсім юним, насадженим на спис якогось монгола...

Стражники на міській стіні раптом завмерли на якусь мить, вдивляючись у далечінь. Потім подали пронизливий сигнал тривоги, за допомогою баранячих ріжків.

В ординському таборі забили барабани-калатушки, і сотні піших воїнів рушили на південну стіну міста, виблискуючи шкіряними обладунками, натертими жиром. Позаду них йшли лучники, зі стрілами на тятивах. Кіннота гарцювала за пагорбом.

Сотня Володимира, як раніше було заплановано, забарикадувалася на кам'яному мосту, перед центральними воротами. Вони влаштували завал із возів, хмизу та іншого мотлоху. Міст був вузьким, і на ньому могло вміститися в лінію не більше десяти чоловік, а кіннотників взагалі до п'яти. Особливо спритні та хитрі, ординські розвідники спробували перейти Трубіж далеко від мосту, але незабаром безпорадно борсалися в холодній воді. Деякі з них, все-таки, перепливли річку, і спробували видертися мокрим схилом, але були зручною мішенню для амазонок.

Коли піші лучники підійшли на небезпечну відстань, Зара прокричала:

- Всім заховатися, зараз полетять стріли!

За мить так і сталося. На відстані пострілу піхота сповільнила крок, лучники вибігли вперед, і сотні стріл злетіли в повітря. Захисники на стіні поховалися за дерев’яними колодами. Зара бачила, що кілька сотень ординців було відіслано за пагорб, щоб натягати хмизу і нарубати молодих дерев. Вона зрозуміла, що вони задумали деревом завалити річку, щоб утворити переходи до стіни. Потім хвилі атакуючих утрамбують їх, перетворивши на містки, для штурму стін.

А тим часом сотня Володимира тримала центральний міст. Кінний монгольський загін наполегливо намагався прорватися через нього, але поки що безуспішно. Ширина мосту не дозволяла кінноті організувати фронтальний тиск, а дружинники, що оборонялися, максимально ущільнили оборону. І тому хвилі кінноти щоразу розбивалися об барикаду, із-за якої дружинники обсипали їх градом стріл. Були моменти, коли монголи збивалися в купу, і тоді русичі вибігали із укриття і рубали їх мечами та сокирами. Кіннота відступала назад, залишаючи трупи людей і коней, а захисники ховалися назад за барикаду, страшно лаючись і обурюючись. Через деякий час орда приходила до тями, і знову атакувала барикаду на мосту. І чим ближчим був час до обіду, тим наполегливішими ставали спроби монгол прорвати оборону мосту. Був навіть момент, коли дружинники Володимира здригнулися. І орда, напевно, прорвала би їхню оборону, якби у дружинників був варіант, куди тікати. Але за спиною в них була зачинені ворота і фортечний мур, через який не перестрибнеш. Та й ті, хто був позаду, підбадьорювали передніх оглушливим свистом та криками.

Коли ординська кіннота відхлинула, Володимир навіть перейшов у контратаку, і відкинув ворожу піхоту, що почала давити на них. Його дружинники знищили багато ординців, і ледь не потрапили в пастку за мостом, захопившись битвою. Їхня агресивність та хоробрість справили враження навіть на амазонок, що стояли на стіні. Повернувшись за барикаду, Володимир, сильно втомлений та роздратований характером бою, вирішив відвести своїх людей за ворота. За другим рядом возів він залишив двадцятку лучників, забезпечивши їх величезними в'язками стріл.

- Стріляйте їм у голови, - наказав він. - Може й не попадете, але коней точно пораните. Скоро буде заміна, а нам всім тут робити нічого.

А в стороні, від мосту, орда пішла в лоб, на приступ міських стін. Було п'ять напрямків атаки, в кожному до півтисячі людей, – зі штурмовими драбинами та гаками.

Ще до штурму Зара помітила, що монголи приготували містки з товстих брусів, з довгими ручками по боках. Вони хвацько тягли їх із-за пагорба, горді від усвідомлення власної величі.

Перші ординці-штурмовики перескочили рів з водою, по накиданих деревах та хмизу, дружно ухнули, перевівши подих після сильного ривка, і набрали повітря в груди для заключного зусилля. Край першої драбини злетів над землею, і приклався до верху фортечної стіни. Їхні товариші, що бігли за ними, почали застрибувати на цю драбину, і швидко дертися вгору.

Зара, що спостерігала за ними, дозволила собі посміхнутися, бо перші з них вже були майже нагорі. І в цю мить рогатини амазонок дружно перекинули першу драбину в рів, яка почала розвалюватися ще в повітрі. Ординців, що летіли вниз, пронизували стріли амазонок. І над Переяславом поплив, зливаючись у страшне виття, крик жаху та передсмертний стогін. Зара спробувала коригувати дії амазонок, але її настанов вже ніхто не потребував. Амазонки автоматично дотримувалися відпрацьованих на тренуваннях прийомів. Монголи, які були під стіною, хаотично кинулися назад через рів, що аж вітер свистів у вухах.

А на східному кутку стіни Нікатея, з двома десятками амазонок та ополченцями, відбивала проривну атаку ординців, які намагалися в цьому місці забратися на стіну. Амазонки поливали їх стрілами, ополченці кидали вниз каміння, дроблячи черепи та ламаючи їм кістки. Каміння сипалося на монгол наче град, але вони не відступали.

Перший монгол застрибнув на стіну, тримаючи над головою щит. Стріла влетіла йому в око, він захлинувся криком, і впав зі стіни назад у рів. Ліворуч від Нікатеї четверо ординців вилізли на стіну і утворили клин, пробиваючи дорогу тим воїнам, які піднімалися за ними. Першого Нікатея зарубала, другого скинула на землю, під стіною, третьому знесла голову, четвертий полетів назад за стіну. А на завершення увігнала меч у відкритий рот монголу, який з’явився на верхній поперечині драбини. Метеоритний меч вийшов з потилиці, наче крізь масло. Уздовж усієї стіни амазонки, з ополченцями, відбивали монгольський натиск, хвиля за хвилею. Тисячний Ярослав стояв унизу зі своєю дружиною, очікуючи сигналу Зари, щоб кинути в бій свіжі сили, коли ворота відчиняться. Але продовження сьогодні не було. Ординці протрубили відхід, і поспішно зникли за пагорбом.

Розділ 12

Третього дня ранок видався світлим та теплим. Зара стояла на стіні і милувалася містом, що переливалося в ранкових сонячних променях. Але раптом вона почула крики і побачила, що амазонки на стіні повертають голови і позирають на рівнину.

Із-за пагорбів лунав свист, який з кожною миттю ставав дедалі ближчим та гучнішим. Вдалині з'явився чи то туман, чи то пилюка, яка піднімалася в небо, затягуючи його, наче перед грозою. В цій чорній пилюці виблискували сотні монгольських списів, які вливалися в долину з усіх сторін, і котилися вперед чорним валом. За ними йшли нові загони, і, хвиля за хвилею, вони накочувалися на рівнину. Десятки коней котили величезні китайські катапульти, і оббиті міддю тарани. Долину заповнювали тисячі людей і коней.

Розпач повис у повітрі, і Зара тихо вилаялася про себе. Орда підійшла так близько, що вже були помітні їхні обличчя, – грізні та похмурі. Зара застрибнула на верхній поміст стіни, широко розставила ноги і підняла в повітря свій величезний метеоритний меч. Тепер вона кидала орді свій особистий клич, з гнівом поглядаючи на загарбників. Її руде волосся майоріло на вітру, немов танцююче полум'я. Нині її величезна та войовнича постать навіювала жах навіть на дружинників Ярослава.

Хвиля орди зупинилася на рівнині, пропускаючи вперед глашатая. Він спритно прискакав на своєму кошлатому конику до південних воріт Переяслава, зупинившись якраз навпроти принцеси амазонок. Кінь, фиркаючи, піднявся на дибки.

- Я привіз вам наказ хана Батия! - крикнув глашатай. - Відчиніть ворота, і ми пройдемо через них на Київ! Пощадимо всіх, окрім амазонок! Віддайтеся на милість Короля Сонця, володаря всіх народів землі!

- Шановний! - крикнула у відповідь Зара. - Я бачу ваше військо, і воно мене не вражає! Хто ви такі? Зборище кривоногих степових дикунів! Вас багато, але толку з вас мало! Мені нема про що з вами говорити, мечі моїх амазонок будуть розмовляти з вами!

- Ми даємо вам час на роздуми! До полудня! - прокричав глашатай, і поскакав назад, до своєї армії.

Нікатея підійшла до сестри.

- Як гадаєш, прорвуться вони сьогодні?

Зара повела плечима:

- Якщо атакуватимуть так само вперто, як учора, то можливо. Але ти сама бачиш, як в них зник запал. Вони зрозуміли, що так просто їм місто не взяти. Ми змусили їх задуматися. Вони побачили, як стріляють амазонки, і їх це тривожить. Вони панікують. Піду пораджуся з княжою дружиною.

- Ну, що скажете на їх ультиматум? - запитала сотників Зара, спустившись із стіни.

Симеон, що стояв серед сотників, похитав головою.

- Для мене це щось нове, бо я ще жодного разу не бачив стільки війська на полі бою. Ми всі помремо.

- Да ти, епіскопе, і поле бою ніколи не бачив, - відповіла Зара. – Вони до нас з мечем прийшли, від меча вони й загинуть. Хіба можна звинувачувати меч за те, що він вбиває? За ним завжди стоїть чиясь рука, яка його тримає!

- А хто стоїть за тобою, принцеса амазонок? – роздратовано запитав епіскоп.

- Я можу відповісти, але ти все одно не повіриш, - відповіла Зара. – Я не знаю, яке у нас майбутнє, але, швидше за все, сьогодні на нас чекають великі неприємності. Але шляху назад немає. Що скажете на це, сотники?

- Буде проблема з лазаретом, – відповів Володимир. – Потрібно у всіх навколишніх хатах організувати місця, для прийому поранених захисників міста.

Зара ствердно кивнула і промовила:

- Зберіться з духом і пам'ятайте, що ваша справа богоугодна. І не буде перебільшенням сказати, що майбутнє Русі знаходиться у ваших руках.

Пролунало схвальне бурмотіння. Дружинники не були боягузами, вони просто потребували мети та розуміння того, за що вони воюють.

А в цей час захисники міста розкладали на стіні жердини з гачками, щоб відштовхувати штурмові драбини. Ополченці піднімали нагору каміння і розігрівали олію, для поливу схилу, перед стіною. Настрій у всіх був похмурий та безрадісний. Люди мовчки перевіряли зброю, точили і без того гострі мечі, натирали обладунки та перевіряли стріли в колчанах.

А на рівнині орда вишикувалася в шеренги, і застигла в очікуванні. Темне залізо, задрипані грязюкою коні, круглі щити, прикрашені яскравими орнаментами. Вони стояли з байдужим, і якимось відчужено-пустим виглядом.

Нікатея спостерігала за їх командиром, який гарцював по центру шеренги. Він був одягнений у червоний каптан і зелені штани. На голові шкіряний шолом, але кольчуги на ньому не було. Ось він обернувся і підняв руку, вітаючи ординців. Ті відповіли йому вдячним виттям та свистом. Час наближався до полудня.

За кілька хвилин, коли свист затих, він зробив рукою незрозумілий рух, і вперед вирвалося кілька сотень кіннотників, які поскакали до міста. Потім вони почали робити якісь хаотичні рухи на полі, намагаючись чи то залякати, чи то заплутати захисників.

Після цієї вистави перша шеренга рушила вперед, тримаючи перед собою величезні щити. Це були не звичайні круглі монгольські щити, а великі та прямокутні, що прикривали все тіло, від голови до п'ят. За ними йшли лучники, озброєні далекобійними довгими луками. Підійшовши до безпечної лінії, орда зупинилася і розступилася.

Через військові порядки викотився величезний таран, під захисним навісом. Його штовхало з півсотні воїнів, прокручуючи руками величезні колеса. Оббите залізом вістря готове було пробити дубові міські ворота. Позаду тарана, на невеликій відстані, просувалася важкоозброєна піхота.

- Ти колись бачила таку штуку? - запитала Руслана Нікатею, споглядаючи цю картину зі стіни.

- Так, бачила.

- І що це?

- Таран, - відповіла Нікатея. – Вони зараз будуть ламати наші ворота.

- Що будемо робити?

- Зараз наші лучниці цих повбивають, але потім вони вигадають надійніший захист, і проб'ють ворота.

Масивна дерев'яна брама була зачинена на всі засуви, які були на ній. На мосту залишилася лише одна барикада з перекинутих возів та всякого мотлоху. Сторожові вежі, по обидва боки воріт, були заповнені лучниками з сотні Володимира. Всі розуміли, що хоча ворота й дубові, посилені смугами заліза, але серія ударів тарана змете їх геть начисто. Якщо вдарять по центру воріт, то розіб'ють накладки, і вивалять ворота всередину.

Монголи, захищаючись своїми щитами на весь зріст, хоча і з втратами, але зуміли скинути барикаду на мосту. Але коли таран наблизився до мосту, Зара дала сигнал своїм амазонкам, і ті замінили лучників Володимира біля воріт.

Амазонки точними пострілами прибили всіх до землі: і піхоту, і обслугу тарана. Згодом пролунали радісні крики на стіні, монголи почали відступати назад, тримаючи щити над головами. Але, зрештою, нікому не вдалося втекти від стріл амазонок.

- Нехай тепер знають, що за кожну таку спробу будуть розплачуватися кров'ю, - сказала Руслана амазонці, що стояла поруч з нею. - Іншого разу не полізуть, з таким нахабством.

- Іншого разу вони придумають щось хитріше, - промовила Нікатея, що підійшла ззаду. – А з людьми в нас проблема, проти їх тридцяти тисяч. Нам, головне, до ночі протриматися.

Після невдалого штурму, зробленого з розвідувальною та показовою метою, перед мостом залишалися лежати вбиті та поранені монголи. Їх було багато, але ніхто не збирався їх забирати.

Зара присіла на стіні, розмірковуючи: а де ж почнеться наступна атака? І не встигла вона як слід продумати цю тему, як каміння з катапульт почало довбати фортечні стіни Переяслава. Зара схопилася на ноги, і почала гарячково оцінювати ситуацію в стані орди. Біля пагорба сотні монгол, обливаючись потом, відводили назад важелі десятка катапульт. На одній катапульті їх було близько двох дюжин, що натягали канати. На інших конструкціях ситуація була трохи іншою: кілька воїнів одночасно налягали на коротке плече важеля коромисла, що гойдалося, і коли його відпускали, то довге плече зметалося вгору, і викидало камінь із прикріпленої пращі. Ці прості катапульти не вимагали від обслуги якихось особливих навичок. На них було просто взяти приціл за напрямком, але майже неможливо вгадати місце приземлення. Камені летіли по крутій траєкторії, викинуті силою монгол, що повисали на короткому важелі. Смертоносний град почав густо поливати місто, каміння буравило повітря, зловісно завиваючи. Каміння перелітало через стіну і руйнувало дахи ближніх будівель. Ним вже було поранено декілька простих містян. Люди на стіні шукали укриття, падали на поміст, прикриваючи голови руками. Це виття і гуркіт вселяли страх, і тиша, що настала згодом, здалася ще жахливішою. І за цією тишею пішов новий залп, з потужніших знарядь. Це були вже інші китайські катапульти, з пружинами. Вони потужно викидали каміння, майже горизонтальною траєкторією. Вони призначалися для руйнування стін та воріт міст, що оборонялися.

Зара вже зрозуміла, що катапульти були страшною зброєю, для використання на далеких відстанях. Чим вище було закинуто камінь, тим гірше доводилося тим, на кого він падав. Каміння несло смерть, не залишаючи поранених. Один камінь потрапив у голову високому дружиннику, і сплескав череп так, що той мало не зрівнявся з плечима. Другий дружинник спробував прикритися щитом. Його руку віднесло за спину, а камінь, що потрапив у щит, зісковзнув і розтрощив йому грудну клітку. Третій камінь потрапив комусь у спину, і перебив хребет. Деякі місця, біля стіни, перетворилися на криваве місиво, і там виникла страшенна паніка. Зара зрозуміла, що Переяслав так довго не протримається. Амазонки на стіні терпеливо чекали, коли припиниться цей «небесний» каменепад.

Близько години тривав цей обстріл. Каміння трощило стіну та вбивало захисників. Перед глухим стукотом завжди було страшне виття в небі, а за ним збуджене гикання орди. За годину обстрілу, зі стіни було евакуйовано близько сотні захисників, вбитими та пораненими. Це пригнічувало, і одночасно збуджувало. Всі вже були готові йти у відчайдушну атаку.

Якоїсь миті Зара піднялася на весь зріст, і звернулася до ближніх амазонок.

- Тепер вже скоро, - сказала вона. - Піхота вже шикується за катапультами.

Зара підняла руку, даючи сигнал горністу. Затрубив ріг, і амазонки почали займати свої місця на стіні. У кожної по п'ять колчанів, по двадцять стріл в кожному.

І відразу ж монголи з криками та виттям, сповненим ненависті, ринулися чорною хвилею на Переяслав, погрожуючи втопити місто в крові.

- Стріляйте, коли будете вважати за потрібне, - передала Зара по стіні, - без моєї команди.

Поруч Руслана посміхнулася, накладаючи стрілу на свій тисовий лук. І ніби про себе промовила:

- Да, в цей мурашник схибити важко.

Тисяча рук, праворуч і ліворуч від неї, проробили те ж саме.

Зара першою прицілилася в передового воїна, і відпустила тятиву. Стріла заспівала в повітрі свою смертельну пісню, і пробила шкіряний нагрудник монгола. Коли він похитнувся і впав, то по стіні прокотився гучний тріумф. Амазонки натягли свої далекобійні луки, їх прикладу послідували дружинники Ярослава. Тисяча стріл пішла в першій хвилі, потім друга тисяча, третя... У багатьох монгол були щити, але в багатьох їх не було. Сотні ординців впали під градом перших стріл, загородивши дорогу заднім. Але задні котилися вперед, переступаючи через поранених та вбитих. Щомиті хтось із них падав, отримавши свою стрілу. Амазонки вражали їх, і одночасно захоплювалися їх байдужістю, з якою ті йшли на цей «м’ясний» штурм.

Якоїсь миті забили барабани, і орда відхлинула назад, по їх сигналу. І тут же перед ними, на полі, виросла стіна зі шкіряних щитів, що почали повільно рухатися на місто. Фактично це були не щити, а конструкції з важких дерев'яних рам. Кожну раму несло два воїни, які були захищені від стріл, що летіли. Вони йшли повільним, розміреним кроком. Зара наказала випустити по них запальні стріли. Але стріли встромлялися в мокрі бичачі шкури, і гасли. Орда підходила все ближче та ближче. Іноді між щитів з’являлися їхні обличчя, водночас і погрозливі, і налякані. Нікатея час від часу поглядала на сестру, яка залишалася крижаною королевою, апатично віддаючи накази.

- Вони скоро підійдуть до воріт! - крикнула Руслана. – В них сокири та смолоскипи! Підпалять і розіб'ють ворота!

І в цей час монголи, через щити, випустили серію запальних стріл по воротах. Але, за вказівкою Зари, ворота цілодобово поливали водою, і тому вони ніяк не могли спалахнути.

Наступні чотири години хвилі атакуючих монгол накочували на місто, як частинами, так і розрізнено. Бій набув чіткої схеми: чергова хвиля накочувалася вперед, потрапляла під зливу стріл і відходила назад, але деякі навіть перетинали рів по хмизу, і підбиралися до стіни. Але ніхто не зміг вилізти на стіну. Вони йшли та йшли безперервним потоком, сотні з них падали, так і не діставшись рову. Більшість з тих, кому це вдавалося, билися зовсім недовго. Незабаром всі вони відкочувалися назад, іноді допомагаючи пораненим товаришам, а частіше просто тікаючи від смерті подалі. Ординці постійно змушені були безславно відкочуватися назад, люто озираючись на стіни Переяслава, що не піддавалися. Вони зиркали один на одного, подумки вирішуючи, хто з них першим кинеться на прорив. І, вже згодом, монгольські сотники втратили контроль над своїми воїнами.

На стінах міста лунали радісні крики. Його захисники бачили, як рідшають та ламаються ряди наступаючих. Тільки Зара не мала особливої радості. Вона знала, що хід битви скоро зміниться, і на губах вже відчувався присмак їхньої поразки. Вона знала, що це станеться скоро, скільки не вкладай сил у захист міста. Страху в неї не було, а було одне-єдине бажання: затьмарити ворогові його радість перемоги, зробити гірким його тріумф.

Зара з недобрим відчуттям дивилася на спини ординців, що відходили. За ніч вони відпочинуть, дочекаються свіжого тумену, який згодом підійде, і завтра захоплять місто. Підсвідомо Зара розуміла, що дружина та ополчення Переяслава не в змозі зробити одну річ: перешкодити орді доступ до київського тракту. Навіть її амазонки можуть лише послабити ворожі сили, але самі загинуть у нерівному бою.

Зара повернулася до Нікатеї і промовила:

- Завтрашній штурм нам не вистояти. Наші амазонки смертельно небезпечні як лучниці, і я маю сумнів, що вони виграють рукопашну сутичку у багатотисячної орди. Більше того, вплутавшись у неї, вони більше не зможуть завдавати шкоди новим сотням, що підуть на штурм. І тоді монголи все одно захоплять місто, але ми втратимо Легіон.

Зара ще якийсь час поспостерігала за монголами, що пересувалися по полю, біля далекого пагорба, а потім кинула погляд на площу, біля центральних воріт. Зараз цю площу заполонили коні, - в'ючні та верхові. Вони стояли тихо, лише обмахуючись хвостами. Цих половецьких скакунів виводили в степових районах, що тягнулися до самого Чорного моря. Вони відрізнялися сміливістю, витривалістю та швидкістю, - це були ті якості, які не завжди зустрінеш у звичайних коней. Зараз вони збуджено брикалися, відчуваючи вдалині тисячі монгольських коней.

Навколо коней метушилися і перегукувалися амазонки, підтягуючи попруги та перевіряючи в'ючну упряж. Деякі приторочували до сідел похідне спорядження, про яке поспіхом забули напередодні. Дехто носився з останніми дорученнями, дехто тягнув сідельні сумки. Всі ніби й метушилися, але всі точно знали, що роблять і навіщо вони це роблять. На дальньому кутку площі скупчилися дружинники Ярослава, не розуміючи, що відбувається. Майданчики для лучників, біля центральних воріт, були забиті ополченцями, які мовчки спостерігали за суєтою амазонок. Біля стіни тисячний Ярослав щось говорив епіскопу Симеону. На тисячному була кольчуга та старовинний шолом, із широкою пластиною, що захищала ніс.

Зара драбиною спустилася із стіни, і підійшла до Симеона.

- Мій Легіон відходить! - кинула вона епіскопу.

- Ти вирішила покинути місто?

- Нікого я не покидаю. Ми приймемо бій на київському тракті, за Переяславом. І ви йдіть з міста, в ліси тікайте, поки орда не оточила Переяслав.

- Ні, ми залишаємося в місті, - сказав Симеон. – Ми витримаємо, я це точно знаю.

- Звичайно, ти маєш вибір, - відповіла йому Зара. - Можеш ловити тут мить удачі, щоб продати себе дорожче, наче стара повія. Але, заради свого Бога, виведіть з міста жінок і дітей!

Від цих слів обличчя епіскопа почервоніло, але він стримав себе від різкого висловлювання, а тільки спитав:

- Чому ти закликаєш нас піти з міста?

- Бо скоро сюди прийде смерть, святий отче. Ти хочеш померти, і загубити свої людей?

- Справа не в тому, чого я хочу, а чого не хочу, - відповів Симеон. – Це християнське місто, місце духовної гармонії. Наші душі в цьому світі роблять духовну подорож, щоб зрештою з'єднатися з Ісусом Христом, нашим Небесним Отцем. Ми не боїмося смерті, це лише одна мить у наших переродженнях. Не личить нам бігти, перед обличчям небезпеки. Це рівноцінно визнанню, що ми, християни, не віримо у своє вчення…

- Е-е, святий отче, - перебила його Зара. - Виходь з трансу, ми їдемо. А Ісус не ваш Небесний Отець, бо він не Творець. Він Син Творця, як і ти, до речі...

- Я знаю, Зара, що міська брама довго не вистоїть, - спокійно продовжив Симеон. – Але ми здивуємо тих, хто вломиться в наше місто.

- Успіхів тобі, епіскопе. Вибач мене, я намагалася бути гарною настоятелькою монастиря. Зустрінемося там, де зустрінемося…

- Нехай благословить тебе Господь, - промовив Симеон.

- І тобі, святий отче, благословення нашого Творця, - з поклоном сказала Зара, і застрибнула на коня.

Всі амазонки застрибнули в сідла, які заскрипіли свіжою шкірою. Зара вже була готова віддати команду до руху, як раптом помітила підняту руку Симеона. Він, на прощання, хотів щось сказати.

Перш ніж заговорити, епіскоп обвів поглядом колону амазонок, не затримуючи погляду ні на кому. Амазонки завмерли з суворими обличчями, іноді непомітними рухами поправляючи спорядження.

- Нехай світ буде прихильним до вашої зброї! – крикнув Симеон. - Слава Легіону Білих Дам!

- Ви удостоюєте нас честі, епіскопе! - Зара вклонилася йому, сидячи в сідлі. – Нехай світ буде прихильним до славетного міста Переяслава!

Сильний порив вітру затріпотів накидками амазонок, наче полковими прапорами цілого війська. І лише луки, що висіли за їхніми спинами, не давали накидкам відлетіти. Коли вітер ослаб, Симеон заговорив, звертаючись до войовниць:

- Вас небагато, але ви можете пересуватися швидко. І вас достатньо, щоб зупинити цю заразу. І нехай ніщо не завадить вам це зробити!

Різким рухом Зара висмикнула із-за спини свій метеоритний меч, і поцілувала клинок, притримуючи жеребця, що почав гарцювати.

- Клянуся життям і душею своєю, що ми виконаємо твоє побажання! - крикнула Зара, і круговим рухом меча вказала на північ. – Вперед!

По камінню площі глухо застукотіли копита коней. Танцюючим кроком колона покидала площу, прямуючи через все місто, до північних воріт. І коли остання амазонка покинула площу, загубившись між хатинами, біля фортечної стіни настала гробова тиша. Лише в повітрі ще висів запах кінського поту, після колони амазонок. І всі ополченці та дружинники, на стіні, почали ясно усвідомлювати, що за пагорбами причаїлася їхня смерть. Яка наближалася рівно настільки, наскільки віддалялася колона амазонок…

А за площею, на всіх міських вулицях, тіснився народ. Дехто з містян вітав колону, а дехто дивився на них з подивом та страхом.

Нікатея наздогнала Зару в голові колони, коли по обидва боки потяглися побілені мазанки, із солом'яними дахами. Північна частина Переяслава була бідною, і тут було повно народу, який не поспішав залишати місто. Вони не дуже хотіли залишати місто, свій останній прихисток.

Згодом амазонки під'їхали до північних воріт. Коні нервово пряли вухами і танцювали під дівчатами, від нетерпіння забратися подалі від насуваючого лиха, яке вони відчували. Налетів сильний порив холодного травневого вітру, що жалібно застогнав між хатами. Дівчата тривожно поглядали на хати, повз які проїжджали, бо навколо них рухалися духи, наче тіні.

З Переяслава вони виїхали дрібною риссю. На чолі Легіону їхала Зара з Нікатеєю, а за ними сто шістдесят амазонок, що їхали колоною по три. Коні простукотіли північним мостом, і виїхали на київський тракт.

Вже виїжджаючи за ворота, Зара на прощання віддала честь міським стражникам, розуміючи, що жити їм залишилося зовсім недовго, хоча й заберуть вони з собою багато ворожих життів. Але це буде вже завтра.

На якусь мить Зара представила різанину, що наближалася, і зупинила свого коня. Вона застигла на місці і спостерігала, як одразу ж, за їхньою колоною, з воріт почали виходити переяславці. Вони були верхи та пішки, підганяючи свою худобу та несучи на плечах дітей, – все що могло, те виїжджало і виходило з Переяслава. Нікому не хотілося покидати свій дім, але життя було дорожчим. І, наймовірніше, вони розуміли, що назавжди покидають своє місто. І це почуття втрати сповільнювало їхній рух, проте страх перед тим, що наближалося, одночасно підганяв їх. Страх перед ордою прискорював їхній рух, і тому колона рухалася наче ривками. Деякі містяни зупинялися, щоб в останнє подивитися на рідне місто, черниці на узбіччі тихо шепотіли молитви, - і за себе, і за захисників міста. В Переяславі залишилося небагато тих, кому судилося там залишитися, - дружинники, ополченці та старі чоловіки, чиї дружини вже померли. Це була невелика жменька, яка не дасть місту впасти незахищеним.

Незабаром сонце схилилося до горизонту, насувалися сутінки. Амазонки далеко не від'їжджали від міста, не більше години їзди. Вони зупинилися біля того місця, де київський тракт пролягав між двома пагорбами. Півсотні амазонок розчинилися в чагарниках, на гребні нижчого пагорба, а інші розташувалися на наступному, трохи вищому. Порослі молодим сосняком пагорби зажмурилися від задоволення, немов хтиві коти. Стільки незайманих дівчат вони ще не бачили.

Розділ 13

Це було вже пізньої ночі, коли духи прийшли до Руслани. Вони, немов туман, просочувалися з гаю, між стовбурами дерев, і шелестіли листям. Духи клубами стелилися над землею, і їхня присутність стривожила коней у загоні.

Табір спав, але центральне багаття горіло яскраво. Руслана піднялася і почала спостерігати, як до неї наближалася хмара з духів. Трава на їхньому шляху покривалася замороззю, і вони ледь чутно завивали, наче гудів далекий вітер. Друджі простягали до неї свої білі напівпрозорі руки, а з порожніх очних ям віяло холодом та злістю. Руслана потяглася за мечем, але згадала, що меч не може розрубати те, чого фізично не існує. Ці примарні фігури кружляли біля неї, шипіли і слали прокляття в її бік. Їхні обличчя оточували Руслану з усіх боків – відкриті роти, порожні очниці та запалі щоки. Руслана застигла в холодному поту.

Незабаром духи зникли, багаття перетворилося на мерехтливе вугілля, і Руслана ще деякий час спостерігала за амазонками навколо, які солодко спали. Стало дуже холодно, на сході пробивався світанок. Руслана щільніше закуталася в похідну ковдру, і знову заснула.

Баранячий ріг протяжно та гидко засурмив. Руслана стрепенулась і схопилася на ноги. Її хитнуло від різкого підйому, і на якусь мить в очах потемніло. Сонце вже зійшло, багаття було погашене і розкидане по землі, навколо нікого не було. Тільки згарище від багаття, і повна тиша.

Знову засурмив ріг. Руслана відв'язала від дерева свого коня і пішла на звук, до підніжжя пагорба. Внизу пагорба вже вишикувався Легіон Білих Дам, у повному зборі. Амазонки крутилися біля своїх коней, перевіряючи спорядження та зброю.

Дівчина-горніст, сидячи на коні, приклала ріг до губ і закинула голову. Ще одна довга нота пролунала цього ранку, і амазонки застрибнули на своїх коней. Зліва від них сходило сонце, і небо було червоного відтінку, - наче кров, розбавлена водою. Здавалося, що все завмерло, і тільки коні били хвостами та шелестіли кущі біля дороги.

Руслана під'їхала до Нікатеї.

- Що трапилося? Чому мене не розбудили?

- Пора в дорогу, - відповіла Нікатея. - А ти трохи більше відпочила, бо втомилася набагато більше, ніж будь-хто з нас.

Вони ще трохи поговорили, але зовсім недовго. Але за цей короткий вранішній час небо стало похмурим, наче похоронний покров. Над горизонтом почали звиватися стовпи чорного диму, і вітер перетворював їх на рвані шматки хмар. Всі знали, що це горів Переяслав. Ті амазонки, які вискочили на високий пагорб, вже розрізняли яскраві язики полум'я, що вилизували стіни міських будівель та балки дахів, на південній стороні міста. Вогонь, що пожирав дерев'яний купол церкви архангела Михаїла, був блакитного кольору.

Обриси далекого міста, що горіло, то з'являлися, то зникали в клубах чорного диму. Щільний стовп диму піднімався над Переяславом, і вже згодом вітер доніс запах горілої соломи та паленого м'яса. Було зрозуміло, що весняний теплий вітер підсушив солому після зими, і пожежа миттєво перекидалася на сусідні будівлі. А ще цей запах мав солоний смак. Руслана зрозуміла, що дим не може мати ніякого смаку, солоними були її сльози. Вона плакала, сама того не помічаючи. У багатьох амазонок теж текли сльози. Горіло їхнє рідне місто, горів їх рідний дім. Коні били копитами, танцюючи на місці. Запах смерті турбував їх, і тому вони пряли вухами та нервово фиркали. Деякі амазонки заспокоювали їх лагідними словами, погладжуючи кінські шиї.

- Цікаві настають часи, - проговорила Зара. - Цікаві та сумні. Дівчатка, а ви не бажаєте під’їхати ближче до Переяслава? Мене цікавить, що там відбувається.

Нікатея подивилася на сестру.

- Я не проти, мені це теж цікаво.

- Ну, то я покличу подружок, - посміхнулася Руслана. – Їм також буде цікаво.

На півдорозі до міста розвідниці Руслани піднялися на височину, заховали коней у кущах і почали стежити за дорогою. Сонце піднімалося все вище та вище, а орди, як і раніше, не було видно. Лише дим від пожеж застеляв горизонт.

З боку Дніпра з'явилося десять вершників, які повільно та беззвучно випливли із-за дерев. Їх присадкуваті та м'язисті конячки були з довгими хвостами і кудлатими гривами, - трохи більші за поні. Одні були в плащах, підбитих хутром, а другі були з накинутими на плечі шкурами. Безперечно, це були високородні ординці. Їхні голови були гладко поголені, за винятком довгих хвостів, зав'язаних у вузол на маківці. Навіть з такої відстані можна було відчути їхню високородність, перемішану смердючим запахом поту, що виходив чи то від них, чи то від їхніх коней. Помітивши амазонок, вони розвернулись і поскакали назад, за дерева.

На південному сході здійнялася хмара пилюки. Затуливши очі від яскравого сонця, Руслана розгледіла монгольських воїнів, що виїжджали з північних воріт Переяслава. Трохи проїхавши, вони зупинилися і спішилися біля краю дороги. Потім з воріт потяглася безперервна колона кінної орди. Амазонки поспішили до коней, бо сенсу далі спостерігати вже не було. Вони позаскакували на коней і помчали до Легіону.

- У передовому загоні їх близько тисячі, – припустила Руслана, доповідаючи Зарі. - Можливо, трохи більше, але не набагато.

- То ти кажеш, трохи більше тисячі? - перепитала Зара. - Це десь удесятеро більше, ніж нас.

Зара подивилася на Нікатею, яка стояла з безтурботним виглядом, поклавши руку на рукоять меча. І все-таки вона вловила той натхненний вираз сестри, який видавав непомітне почуття радості, перед черговою пригодою.

- Ну, припустимо, десять ординців на одну амазонку, - перефразувала сестру Нікатея. - Нам слід половину Легіону відправити кудись… ну, щоб не заважали…

Лукава посмішка освітила обличчя Зари.

- Я так і думала. Готуємось до бою!

Незабаром на горизонті з'явилася колона монгольської орди, що колихалася при їзді. По боках колони мелькали одинокі розвідники.

- Це їхній передовий загін, - промовила Зара, а потім крикнула. – В дві шеренги, в шаховому порядку, шикуйсь!

Амазонки перешикувалися в дві шеренги, по обидва боки київського тракту, між двома дальніми пагорбами. Орда стороною обійти їх не могла, через складний рельєф місцевості. І ще в них була невелика перевага, – їхня позиція була трохи вищою, ніж у орди, і перед ними пролягала велика рівнина.

Амазонки сиділи верхи на конях, поклавши списи на захищені залізними пластинами стегна. Вони уважно розглядали орду, що зупинилася перед ними. Передові монгольські роз’їзди захекалися від безперервної скачки, а їх змилені коні роздували боки, ще не охоловши від міської битви. Амазонки спостерігали, як монголи зняли свої шкіряні шоломи, і почали жадібно пити з фляг. Сотники з улюлюканням скакали туди-сюди, між рядами вершників.

Василькові очі Нікатеї заблищали, набуваючи золотого відтінку. Вона входила у бойовий транс, налаштовуючись на битву. Жеребець під нею почав нервувати і гарцювати, вистукуючи копитами по утрамбованій дорозі. Вони з Зарою стояли пліч-о-пліч, прямо на київському тракті, уважно розглядаючи ряди монгольської армії. Ті вже розвернули свої ряди, і почали повільно рухатися на ряди войовниць, по рівнині перед пагорбами.

Потім їхня кіннота раптово зупинилася, і наперед вибігли піхотинці. Після короткого бігу піхота зупинилася, пустила стріли в бік амазонок, а потім знову побігла назад. І так декілька раз. Стріли миготіли в повітрі, але до амазонок не долітали. Це була марна трата стріл, і було незрозуміло, з яким наміром.

- Нехай собі стріляють, - сказала Зара. - Ми почекаємо.

Пориви вітру тріпотали накидками, які розвивалися за спинами амазонок. Орда підходила все ближче, ще ближче, але їхні стріли все одно ще не долітали. Зара в умі вираховувала цю відстань, враховуючи, що короткі луки монгол били набагато гірше, ніж довгі тисові луки переяславських амазонок.

- Згинай! - крикнула Зара, підняла свій власний лук і відтягла тятиву до вуха. Всі амазонки зробили те саме.

Орда ближче, ще ближче.

- Плі!

Чорні стріли з шелестом злетіли в повітря, як маленькі змії, а амазонки вже накладали слідуючі.

- Згинай! Плі!

Руки вже мацають наступну стрілу.

- Згинай! Плі!

Три удари серця – і стріла. Півтори сотні стріл в одному польоті. І всі лягають в ціль. Чотири залпи, і залишки орди тікають з поля бою.

Далека монгольська кіннота заворушилася, забила списами об щити. Цей гуркіт хвилею пройшовся їх рядами. Десь, на правому фланзі, їм в унісон загуркотіли литаври, але тут же замовкли. Потім загриміли знову, і ще довго не замовкали. Поки це гуркотіло, Нікатея уважно розглядала монгольських кіннотників. На них були довгі сорочки з грубої шкіри, обтяжені залізними пластинами, на які були накинуті бешмети з овечої шкіри. Шоломи були шкіряні, з широкою хутряною відстрочкою. Було помітно, що вони підтягли стремена, що дозволяло їм перемістити свою вагу ближче до шиї коня.

Нікатея подивилася на ряди амазонок, і раптом відчула холод, що пробіг по її тілу. Сонце раптово зникло, хоча небо залишалося чистим та синім. Нікатея глянула на схід, і побачила темні хмари, що швидко летіли по небу. Ці хмари повільно накривали землю чорним покривалом.

Серед чорних хмар почали бити блискавки, і за лічені хвилини рівнину поглинув морок. Перші краплі дощу застукали по кольчугах та дерев'яних щитах ординців. По землі поповз туман, який різко погіршив видимість. Цей туман був скоріше схожий на пар, ніж на туман. Тепер Нікатея смутно розрізняла орду, що стояла попереду, в тумані. Грозові хмари затягли небо. По рядах амазонок пробігло нервове тремтіння, визване гуркотом барабанного бою.

Прогримів грім, і пішла злива, яка розсіяла туман. Незважаючи на цю зливу, орда почала рухатися на амазонок. Її кіннота повільно насувалася, наче розлита олія по підлозі. Потім від переднього краю відірвалося сотні три монгол, і рвонули на амазонок. Вони мчали на своїх низькорослих кониках, пронизливо улюлюкаючи та розмахуючи кривими шаблями. Шалена орда, сотні чорних кіннотників з виттям мчали на ряди войовниць.

По наказу Зари амазонки виставили луки перед собою, затискаючи між пальцями стріли. Помах руки, і злетіла перша хвиля довгих далекобійних стріл, з білим оперенням. Стріли пробивали шоломи та нагрудники атакуючих, збиваючи їх з коней. Три удари серця, і друга хвиля стріл із шипінням розсікла повітря. Амазонки, дрібним кінським кроком, почали рух вперед, розчищаючи простір для атаки.

Після третьої хвилі стріл засурмив баранячий ріг, закликаючи до атаки. Фиркаючи та рикаючи, мов голодні тигриці, жеребці амазонок рвонули вперед. Войовниці, як одна, закинули луки за спини, а голови каптурами закрили, щоб не бачила орда їх дівочі обличчя.

Швидко біжать вгодовані сильні коні. Вони мчать по рівнині, по пожухлій траві, їх копита гримлять по сухій землі, куди не дістала злива. Коні відчувають попереду битву, і тому ще більше додають у галопі, самі, без понукань. Величезна рудоволоса Зара скаче на чолі Легіону, відвівши руки з мечами в різні боки.

Сто корпусів до піхоти. Монголи, заховавшись за першою лінією зімкнутих щитів, почали репетувати і розмахувати руками, закликаючи свою кінноту на допомогу. Перед амазонками щільна стіна, нерухома маса. Гучно застукали барабани орди. Десять кінських корпусів. П'ять. Коні скачуть на весь упор, зуби вискалені, розвиваються гриви.

Монголи не просто стояли муром. В останню мить вони хвилею рушили назустріч амазонкам, наче прагнули зустрічі з ними. Жадали зустрічі зі своєю смертю. І вони так поспішали, що порушили порядок шикування. Саме це було потрібно амазонкам, саме на це вони і розраховували.

Один корпус. Дикі крики розірвали простір. Залізні підкови коней та довгі списи амазонок прорвали цю стіну. Войовниці вклинилися в монгольські ряди, наче гарячий ніж крізь масло. Вони розбивали дерев'яні щити і тих, хто ними прикривався. Навколо піднялися хмари чи то пилюки, чи то грязюки, і гуркіт та брязкіт розірвали простір. Півтори сотні копій, викинутих уперед, так і залишилися в монгольських шкіряних панцирах. Потім в хід вступили блискучі довгі мечі. Статні важкі коні давили монгол кованими копитами, і ті злякано відскакували в різні сторони. І тут Легіон амазонок впав у бойовий екстаз. Вони приголомшили орду своєю неприборканою люттю та злістю, перетворюючи все навколо на криваве безумство. Але, все ж таки, амазонки діяли тактично злагоджено, і з математичним розрахунком.

Нікатея з розгону вклинилася в монгольську кінноту зліва, методично прополюючи метеоритним мечем шеренгу орди. Вона рубала все, що траплялося на її шляху. В різні боки розліталися бризки крові, слини та уламки дерев'яних щитів. Лівою рукою вона продовжувала утримувати короткий спис. Навколо тіснилися монголи, і Нікатея вже задихалася від запаху крові, бруду та поту. Праворуч заржав кінь Зари. Сестри так сильно заглибилися в натовп орди, що ледве не прорвалися через їхні останні ряди, і не опинилися в оточенні супротивника. І в кожному їхньому ударі гриміла сила, достатня для вбивства десятка монгол. Дві принцеси билися подібно до Титанів Атлантиди, і своїм амазонкам здавалися справжніми богинями.

Народжені для битви і загартовані в кривавих боях, вони володіли мечами з такою спритністю та точністю, якими не міг похвалитися жоден воїн у цьому світі. На якусь мить монголи завмерли з жахом, спостерігаючи за рікою крові та горами трупів, які вони залишали за собою. А потім орда з жахом побігла та поскакала, у бік Переяслава.

Зара дала сигнал горнистці, і та протрубила «завмерти на місці». Амазонки з похмурими обличчями, обрамленими срібними шоломами, швидко перестроїли свої ряди. Всі, як одна, поклали стріли на тятиви, підняли луки і примружилися, беручи цілі на око.

Зара опустила руку, і повітря заспівало сотнею спущених тятив. Смертельні жала вп'ялися в тіла ординців, що втікали, і лучниці зробили другий постріл, потім третій…

Але вже за рівниною орда збагнула, в чому справа, і почала перебудовуватися. Величезним, півтисячним півколом, вони кинулися в контратаку. Звичайний план – прорвати та розчленити ряди амазонок. За цією півтисячею рядами вже почала вишиковуватися друга тисяча, що підоспіла з Переяслава. Орді байдуже, скільки воїнів сьогодні поляже, їм на заміну прибудуть інші...

Амазонки виставили перед собою частокіл копій, і тісно зімкнули перший ряд. Через їхні голови почали бити далекобійні лучниці другої шеренги, прополюючи ординську тисячу. Перші монголи налетіли на амазонок, намагаючись розбити їхній стрій. Добре навчені коні амазонок позадкували назад, крок за кроком. Дівочі списи всі в крові, а орда напирає та напирає, незважаючи на втрати. Зара бачила, як кільце на правому фланзі повільно стискається. Вона просигналила Руслані, і щільний клин її кінних войовниць-розвідниць розчавив та розкидав у різні боки орду на правому фланзі, залишивши на полі порубані тіла. Наступної миті, розділившись на два потоки, амазонки оточили ординців, рубаючи та пронизуючи їх списами.

Нікатея методично прорубувала метеоритним мечем шеренгу орди. У цьому натовпі важко було розвернутися, а видно було не далі, як за десять кроків. Якоїсь миті перед нею виник присадкуватий повненький воїн, у кольчузі з товстого дроту. На ньому був залізний шолом з оленячими рогами, що стирчали в різні боки. Обличчя цього шамана було розмальоване темно-червоними смугами, що імітували кров. Порівнявшись з ним, Нікатея щосили ударила мечем навхрест. Другим дотиком вона обезголовила цього шамана, і заразом відрубала його скрючену руку, в якій був затиснутий амулет. Монголи розгублено почали задкувати назад.

І тут пролунав бій барабанів. Монголи почали швидко відходити до пагорба, поступаючись місцем свіжій тисячі. Нікатея вловила на собі погляд сестри. Обидві розуміли, що втомленим амазонкам довго не протриматися, і вони всі можуть полягти на цьому полі. І тут Нікатея закликала до Великого Духа Землі, Санат Кумари, просячи в нього захисту. Зараз вона просила захисту, у батька своїх дітей.

Раптом пролунав грім, і яскравий спалах блискавки освітив все навколо. Земля затремтіла, наче перелякана тварина, і по рівнині пішли темно-жовті плями. Небеса розгорнулися, і обрушили на орду дощ із палаючої сірки. По дальньому пагорбу вдарив промінь фіолетового світла, за яким знаходилося основне монгольське військо. Через якусь мить промінь світла простягнувся далеко за хмари, що всім довелося задерти вгору голови, щоб побачити його цілком. Всі коні одночасно заржали та забили копитами.

- Що це таке? – з переляком закричала Руслана.

Нікатея нічого не встигла відповісти, бо цієї миті гаряча вибухова хвиля докотилася до них, мало не скинувши з коней. Пил та дрібні уламки, якими їх обдало, завдали деякого болю. Всі амазонки, як одна, зістрибнули на землю, міцно утримуючи жеребців, що почали гарцювати.

- Та що це таке? - знову закричала Руслана. – Хтось пояснить це?

Нікатея невпевнено повела плечима і крикнула їй:

- Поскакали на пагорб, і там подивимося!

Нікатея махнула сестрі, і пустила свого коня в галоп. Заскочивши на пагорб, перед ними відкрилася неприваблива картина. За пагорбом було безкрайнє поле, яке нагадувало справжнє пекло. Після бою будь-яке місце битви нагадує пекло, але такого навіть принцесам бачити не доводилося. Всюди валялися тіла. Багатотисячне монгольське військо нагадувало високу траву, побиту градом. Тих, кому вдалося уникнути небесних каменів, розкидало по всьому полю потужною ударною хвилею, подібну якій важко було навіть уявити. Деякі монголи носилися туди-сюди, розмахуючи руками, і натикаючись один на одного, немов сліпі. З усіх боків лунали крики жаху, а вцілілі коні розбіглися по всьому полю, а багато з них, з невідомої причини, поскакали до Дніпра. Нікатея зрозуміла, що по цій рівнині було завдано спрямованого селевого удару. З нижніх небес, швидше за все…

«Але все це планувалося зовсім не так!» — в розпачі подумала принцеса амазонок, поглядаючи на небо.

Вона вже хотіла дати сигнал Зарі, щоб повертатися до Легіону, але тут свинцево-сірим небом прогуркотів грім. Почався дощ, який дуже швидко перетворився на суцільний водяний потік. Нікатея глибше натягла каптур накидки, сподіваючись хоч трохи сховатися від дощу. Блискавки били з неба, впиваючись в тил ординському тумену. Здавалося, що буря розпочала бій на боці амазонок, і агресивно мститься за них.

На мить Нікатея побачила, за потоком води, гігантські тіні, що нависли над військом хана Батия. Жахливі тварюки з виттям кидалися на орду, і рвали її пазурами. За спинами цих істот були широкі крила, а замість носа виступав величезний пташиний дзьоб. Ті з монгол, кого не паралізував страх, почали тікати, розкидаючи зброю по всьому полю. Руслана гарцювала біля Нікатеї, готова кинутися слідом за тими, хто тікав.

- Нехай біжать! - прокричала їй Нікатея. – Повертаємось назад!

Принцеси розвернули жеребців і поскакали до підніжжя пагорба, у бік Легіону. Руслана пустилася за ними.

В долині, де стояли амазонки, дощу не було, але з неба раптом повалив сніг. Ні, це був не сніг, навіть зовсім не сніг. На землю сипалися дрібні білі пелюстки троянд; вони падали і падали, покриваючи рівнину білим пухнастим килимом, що глушив стук копит. У повітрі повис втішний, трохи солодкуватий запах квітів. Грім припинився, але простір пронизували дивні, ледь чутні вібрації. Засвітило сонце, що вже почало спускатися за горизонт. Зара під'їхала до Нікатеї.

- Чудова була битва, і квіти в самий раз, під завісу, – звернулася вона до сестри. - Через тисячу років ніхто не знатиме, чиї кістки лежать тут, але напевно знатимуть, що тут сталася велика битва. Чи дізнається хтось, що тут билися переяславські амазонки? Хоча, навіщо їм це знати. Прекрасна була битва, чи не так, сестричко?

- Тільки для декого вона стала останньою, - відповіла Нікатея, показуючи на пагорб, за яким лежали тисячі мертвих ординців.

А на чорній глині, вкритій пелюстками троянд, лежали загиблі амазонки, вкриті попонами. Навколо них юрмилися войовниці. Нікатея зіскочила з коня і підійшла до цього жалобного ряду. Вона розгублено схилилася над крайньою амазонкою.

- Ільга?

- Нікатея, це ти? Я тебе не бачу, дуже темно.

- Це гроза насувається.

- Ні принцеса, це моя смерть насувається. Там, у розвідці, ти відтягнула її на деякий час. Але, чому бути – тому не минувати. Від долі не втечеш.

Пробита кольчуга, по краях страшної рани в її животі, була залита кров'ю. Вона ледь чутно прошепотіла:

- А де Зара?

- Я покличу її.

- Ні, не треба. Я вже йду додому, на небеса. Мої ангели-охоронці приготувалися, і асафи вже зовуть.

І в цю мить сухий свист вирвався з грудей Ільги. Вона випустила свій дух на волю.

Нікатея піднялася на ноги, до її горла підступила нудота. Десь вдалині гримнув грім. На схилі неба, над розбухлими чорними хмарами затанцювали блискавки. Тіла загиблих амазонок обернули в савани, і поклали на сідла їхніх коней. Під'їхала Зара.

- Час їхати до Києва, - сказала вона, – треба попередити їх.

- Мені потрібно оглянути Переяслав, - похмуро відповіла Нікатея, - для мене це важливо.

- Добре, але це буде завтра, - відповіла сестра. – Зранку і поїдеш, а сьогодні ще треба спалити тіла амазонок. Скоро тут буде буря, вона вже насувається.

Під покровом бурі все довкола швидко потемніло. З кожною хвилиною Легіон все далі й далі відходив на північ, подалі від орди. Мокрий наскрізь каптур звисав з голови Нікатеї, яка щоразу струшувала з нього воду. Одяг під промоклим плащем був вологим та холодним. Якщо хоч ще трохи похолодає, то дощ зміниться на снігову крупу. Снігопада, мабуть, не оминути, хоча це не гірше, ніж мокнути під дощем.

Легіон повільно продирався крізь багнюку, і всі насторожено поглядали на пагорби навколо. Нікатея періодично скидала каптур і втягувала носом повітря, намагаючись вловити специфічний монгольський запах. Але її нюх нічого не виявляв. Позаду їхала Руслана, обурено лаючись сама з собою. Марія, що їхала поруч, раз за разом перевіряла свої сідельні сумки, де вона зберігала книги. Її не дуже хвилювало, що вона намокла сама: вона весь час переймалася своїми книгами. Вигляд у всіх був жалюгідний, окрім Зари. Вона настільки заглибилася у свої роздуми, що навіть не помічала, що її каптур зісковзнув на спину, підставивши обличчя під дощ.

Коли буря вщухла, амазонки спішилися і розбили табір на березі Дніпра, на місці старої стоянки. Дівчата одразу почали валити сухі дерева, і споруджувати з цих стовбурів помости для поховання. Тіла вбитих амазонок поклали на ці помости, туди ж положили їхню зброю. З настанням темряви Легіон зібрався навколо помостів. Повільно почав стукати ритуальний барабан, за ним довго і тужливо затрубив бойовий ріг. Потім Зара взяла з рук Руслани лучину, що горіла, і підпалила помости. Їх охопило полум'я, яке перекинулося на складені тіла. Амазонки тихо заспівали мантри-молитви, виконуючи похоронну пісню своїх предків. Не перестаючи трубив ріжок, і його звуки зливалися з піснею амазонок. Вітер розігнав їдкий дим, від якого амазонки закашлялися і трохи відійшли назад. Нікатея, не відриваючись, дивилася на погребальний вогонь.

Закінчивши ритуал спалення мертвих, амазонки дозволили собі трохи розслабитися. Невеликий бенкет, влаштований на честь маленької перемоги над монголами, і як поминки над загиблими, не відрізнявся особливою пишністю. Хоча, з огляду на те, яку шкоду завдала війна, бенкет був щедрим. Деякі з дівчат співали пісні, щоб хоч якось розвіяти похмурий настрій. Багато було поранених, - хтось легко, а хтось і не дуже легко. У деяких рани були глибокі і серйозні, і це додавало роботи цілителькам і травницям. Всі були чимось зайняті.

Незабаром на небі заблищали зірки. Вони хитро підморгували амазонкам, ніби казали, що пролита ними кров і піт безглузді, а про їхні вчинки та подвиги через тисячу років ніхто і не згадає. Подібні думки носилися табором, наче стадо диких мустангів, і ніхто вже не прагнув ні високих ідеалів, ні прагнення до слави. Всім хотілося лише одного, - притулитися до чогось і заснути, забувши про війну. Тільки війна не хотіла забувати про цих мужніх дівчат, переяславських амазонках.

Розділ 14

З першими променями сонця Нікатея, Руслана і десять амазонок-розвідниць виїхали з табору, у напрямку Переяслава. Перш ніж рухатися на Київ, треба було оглянути своє місто, пограбоване і зруйноване ордою.

Рано-вранці група амазонок минула пагорби, проїхала через невеликі проліски та яри, і наблизилася до міста. Судячи з диму, що клубився за високим фортечним муром, було зрозуміло, що орда вже покинула зруйноване місто. Пожежі в деяких місцях ще вирували, але північне передмістя вигоріло майже вщент, іноді поморгуючи язичками на обвуглених колодах та стовпах. І ще, на додаток до цього жаху, чорні хмари на небі гасили всі фарби цього світу, перетворюючи його на сіре та чорне…

Вже під'їжджаючи до північних воріт, Нікатея помітила, що деякі люди вже почали вибиратися з земляних укриттів, виходили з лісів, спускалися з пагорбів. Одразу ж, за воротами, групами стояли перелякані містяни і плакали, споглядаючи суцільне попелище від своїх будинків. Вони витирали з обличчя сажу та сльози, які не витиралися. За стіною лежало зруйноване місто, що смерділо горілим м'ясом, гноєм і трупами, що розкладалися. Тіла мертвих захисників були купами звалені вздовж фортечної стіни, біля воріт. Над трупами літали незліченні рої мух, а в небі кружляли стерв'ятники. Вітер свистів і завивав на вулицях Переяслава, розганяючи дим і розпалюючи нові вогні на згарищі. Музика смерті лунала повсюди…

Тишу порушували лише стукіт копит та скорботне виття собаки, яка охороняла свого мертвого господаря.

- Ціна вірності та порядку, – промовила Руслана, безуспішно намагаючись відігнати собаку.

- Ціна хаосу, - заперечила Нікатея. - А це, подруга, не одне й теж саме.

Холодне ранкове повітря було насичене запахами війни. Всюди смерділо кров'ю, екскрементами, тлілим вугіллям і паленим м'ясом. Спалені були всі будинки, від багатьох лишилися тільки гори попелу, а деякі наїжачилися почорнілими балками. На вулицях лежали сотні трупів, – дружинники, ополченці, бабусі, дівчата, юнаки та діти. Орда, як зграя вовків, пройшлася Переяславом. Вони порубали всіх містян, спалили всі будинки. Вони не чіпали лише міські колодязі і складські комори, збираючись, у майбутньому, перетворити це зруйноване місто на перевалочну базу для своїх туменів, що йшли за ними по околицях Русі, на місто Київ.

На ярмарковій площі амазонкам відкрилася жахлива картина. Переяславців, мертвих та живих, розіп'яли на хрестах, - з жердин та коліс. Ці розіп’яті вартові тепер охороняли мертве місто, і були розставлені через кожні десять кроків, один від одного. Біля входу зруйнованої церкви архангела Михаїла, валялося багато покалічених трупів княжих дружинників. Деякі були без голів, інші частково порубані. Жінку, яка намагалася врятуватися разом із дитиною, затоптали кіньми. Вона нерухомо лежала на землі, прижимаючи маленький пакунок до грудей. Чорні воронячі зграї кружляли над усім цим, а насичений запах крові поєднувався з огидним смородом та димом.

Руслана, з двома амазонками, зістрибнули з коней і відійшли на узбіччя вулиці. Їх рвало. Огида і жах, жах і огида, - ці два почуття змінювали одне одного, пульсували та пронизували мозок Нікатеї. Запах крові тут був настільки насиченим, що вона почала внутрішньо панікувати, і з цим нічого не можна було поробити. Весь цей навколишній хаос справляв таке жахливе враження, що здавалося, ніби Переяслав перетворився на справжнє пекло на землі.

На краю площі амазонки під'їхали до єдиної вцілілої старої будівлі з каменю, яка була міською бібліотекою і гордістю епіскопа Симеона. Опинившись у її порожніх кімнатах, Нікатея тут зрозуміла просту істину. Монголи не тільки грабували, розоряли і заливали потоками крові чужі землі, - вони крали історію і знання русів. З цієї напівзруйнованої будівлі були винесені всі книги. Ні, їх не спалили на площі, їх просто вкрали.

Ближче до обіду, коли загін Нікатеї покидав місто, темний дим все ще здіймався над пожарищами Переяслава. Якийсь час амазонки ще спостерігали за тим, як піднімалася пелена чорного диму і розчинялася в небесах.

Вже за міськими воротами Нікатея повернула голову, і зі смутком подивилася на місто, що залишилося за спиною. Тут її знову змусили забути про гуманність, і про свою клятву «не вбивати», дану в Атлантиді. Цього дня почуття відчаю та провини, залишене в світі Атлантиди, знову увійшло в її серце…

Незабаром амазонки виїхали на рівнину, де нещодавно пройшов тумен хана Батия, який програв їм бій біля пагорбів. Вони визначили, що монголи пішли на схід, а не на північ, як планували. Орда пішла на Чернігів. По стовпах диму, що підіймався із-за пагорба, Нікатея здогадалася, що там відбувається, і пришпорила свого жеребця. Незабаром всі опинилися на пагорбі, звідки відкривався вид на спалене внизу село.

- Ти бачиш зміни? - запитала Нікатея Руслану.

Руслана, у якої сарказм був у крові, відповіла:

- Село догоряє, ось і всі зміни.

Амазонки спустилися з пагорба і під'їхали до хатин, уважно оглядаючи їх. Біля крайньої хати горіли язичницькі ідоли. Тут палали майже всі, – Перун, Даждьбог, Сварог, Волос та Макош. Перун із позолоченою бородою горів найяскравіше. Старе сухе дерево, вкрите незліченними шарами фарби та олії, тріщало на повну силу. Прохолодне повітря мерехтіло від жару, і було відчуття, ніби ідоли тремтять та ворушаться.

- Зле це дійство, - промовила Руслана тихим голосом.

Амазонкам було ніяково від такої наруги над богами, яким їхні предки поклонялися все своє життя. Видовище цього богохульства викликало в них нудоту, і не тільки смердючий дим був цьому причиною.

Розкинувши руки, Діва Мара лежала впоперек Перуна, ніби обіймаючи його. Вогонь лизав обличчя Мари, і здавалося, що вона тремтить від болю. Навколо богів, що горіли, танцювало яскраве полум'я, – червоне, жовте та синє. За минулі століття їх багато разів фарбували та перефарбовували, золотили та сріблили. Їдкий дим понесло на амазонок, і вони закашлялися.

«Це смак майбутнього, – подумала Нікатея. – Багато ще чого згорить в історії цієї країни».

Амазонки заскочили на коней і почали від'їжджати від задимленого місця. Вони поїхали між хатами, де вигляд побаченого знову почав вивертати їм шлунки. Зарізана худоба, мертві собаки та кішки, скалічені трупи старих та молодих.

- Отче, чому знову діти? – похмуро пробурмотіла Нікатея, навіть не усвідомлюючи, що думає вголос. Вона бачила багато смертей, але для неї завжди була різниця, між вбивством дорослого та дитини.

- Є речі, які ніколи не можна простити, - промовила похмуро Руслана, що під'їхала ззаду. – Я не пробачаю вбивства того, кого Творець створив живим…

- А чому тут немає чоловіків і жінок? - Нікатея поставила їй запитання. – Чому тільки старі і діти?

- Їх забрали монгольські работоргівці, - відповіла Руслана. – Чоловіків Батий забирає служити в орду. У нього там багато русів: сотні, а може й тисячі…

Принцеса огидно сплюнула і різко розвернулася. На краю села хтось закричав. Амазонки зістрибнули з коней, закинули поводи на тин, і короткими перебіжками побігли на крики.

На краю села, біля старенької хати, дівчата помітили групу ординців, чоловік двадцять. Дивлячись на них, Нікатея згадала побачену в монастирі сцену: сука була оточена собаками, і вони не билися, як завжди, за право до неї прилаштуватися, а працювали по черзі. І якби вона тоді не втрутилася, то наприкінці тієї оргії собаки ту суку загризли би.

Нинішня сценка була схожою. Жертвою ординців виявилася дівчинка років тринадцяти. Все її тіло було синє від ударів. Жахливо перелякана вона не видавала ні звуку. Руслана всадила стрілу поміж очей монголу, який збирався залізти на дівчинку. Ординці повернулися до амазонок, блиснули їхні криві шаблі. Руслана випустила другу стрілу і звалила ще одного воїна. Потім упав третій, четвертий, п'ятий. В ординців одразу зникло бажання битися. Вони позаскакували на своїх кошлатих коней і помчали геть. Амазонки були піші, і тому дозволили їм втекти. Звідкись з'явився старий, який підійшов до дівчинки.

Нікатея махнула йому рукою, і крикнула амазонкам:

- Ми скачемо до табору, мерщій до коней!

Останнє, що амазонки вгледіли на сході, були клуби вогню та стовпи диму, що висіли над дальніми селами. Незабаром майже весь горизонт палахкотів вогнем. Цього дня на Русі був Великдень. Христос воскрес! Воістину воскрес!

Розділ 15

Коли Нікатея з амазонками прискакали на стоянку Легіону, сонце вже перевалило за полуденний екватор. Всі з нетерпінням чекали їхнього повернення, бо треба було вирушати в дорогу.

Незабаром весь Легіон виїхав на тракт, що йшов серед пагорбів та полів, у бік Києва. Цей поштовий тракт, від Переяслава до Києва, не так сильно відрізнявся від інших доріг у князівстві. Звичайно, він був значно ширшим та більш заїждженим, ніж інші дороги. Але, загалом, це була щільно втоптана земляна дорога, по обидві сторони якої росли дерева та кущі ожини.

Попереду колони їхала Зара, одягнена в обладунки та срібний шолом, обтягнутий бичачою шкірою. За її спиною висів лук, а на поясі був кинджал і метеоритний меч. Поруч з нею їхала Нікатея, в блискучій кольчузі та коротким списом, притороченим до сідла. У всіх коней, в колоні, з обох боків висіли сідельні сумки з провіантом, і шкіряні фляги з водою. Поверх сумок були прив'язані спальні мішки та шерстяні ковдри. Спальні мішки були майстерно пошиті з кролячих шкурок, яких було повно в тутешніх краях. Колона переливалася сріблом, хутром та красою дівочих обличь…

- Монголи не можуть рухатися так швидко, як ми, - промовила Зара. – Хоча їхні роз'їзди будуть постійно турбувати нас.

- Я не бачила жодного поселення вздовж дороги, - зауважила Нікатея. – Навіть якогось диму з далекої труби.

- А все тому, що на всього тракту, від Переяслава до Києва, пустка та безлюддя, - промовила Руслана, що під'їхала ззаду. – Не знаю чому, але так було завжди.

- А ти звідки знаєш? - запитала Зара. - Ти бувала в цих краях?

- Так, бувала, - відповіла Руслана. – Я кілька разів їздила до Києва, зі своїм учителем. У села Летч є бочкова переправа через Дніпро, вона єдина в цьому районі. Це єдиний міст біля Києва, що сполучає два береги Дніпра.

Зара від збудження аж піднялася в сідлі.

- А що тоді заважає монголам переправитися через цей міст? Я думаю, що вони будуть прориватися до нього.

- А ми завадимо їм це зробити, ми його спалимо, - відповіла Нікатея. – Але після того, як самі переправимося на правий берег.

- Це точно, - погодилася Зара. – Нам не завадять це зробити навіть ті численні роз’їзди орди, що сидять у нас на хвості.

Саме при цих словах голова колони досягла вершини чергового пагорба, і почався спуск вниз. Те, що всі побачили на тракті внизу, не дуже здивувало амазонок, це було очікувано. Перевернуті та поламані вози, кінські туші, повсюди розкидані мішки та луб'яні ящики. І понівечені тіла, які ще недавно були живими людьми, застигли в різних позах.

Коли амазонки під'їхали ближче, то зрозуміли, що бійня сталася ще вчора, або позавчора. Обоз наткнувся на передовий роз'їзд орди, або їх розвідників.

- Це купці, - промовила Руслана, уважно оглянувши пограбований обоз. – І вони їхали з Києва на Переяслав. І, швидше за все, вони нічого не знали про вторгнення орди на наші землі. І Київ ще не знає. Погано це все…

Колона амазонок рушила далі, об'їжджаючи узбіччям цей непохований цвинтар. Часу на поховання вони не мали.

До самого вечора амазонки їхали пагорбами та долинами, ні на мить не зупиняючись. Нікатея навіть не допускала, яку величезну кількість інформації приховував степ навкруги. Всюди була рівна земля та чисті небеса, і будь-яка зміна, якою б незначною вона не була, одразу впадала у вічі. Спершись на луку сідла, Нікатея миттєво вловлювала сигнали цього світу, і розгадувала його головоломки. Як тільки принцеса почала підшукувати порівняння для хмар, що пропливали над головою, то одразу стала помічати багато чого іншого. Трави в степу були зовсім різні, хоча спочатку здавалися однаковими. Минулорічна пожухла трава і молода поросль, різні види трав, по яким легко можна було визначити, як давно тут пройшов дощ і чи далеко річка, куди віє вітер і який час доби. І вже під вечір Нікатея не дивилася на траву, їй достатньо було прислухатися до звуку копит свого жеребця, щоб визначити, по якій траві вона їхала. Його тупіт був уривчастий і сухий, м'який і вологий, рівний і гулкий. Нікатея вже могла передбачити погоду за температурою і вологістю повітря, і за мінливим світлом на горизонті. Їй раптом захотілося зістрибнути з коня і побігти цими зарослими полями, занурити руки в цю чорну землю, яка вже давно чекала людського дотику. Її переповнювало бажання скинути всі ці кольчуги та одяг, і побігти підстрибком, відчуваючи тільки вітер та землю, під босими ногами. Як це було в її далекому дитинстві, в імперії амазонок, на острові Горгад. Це палке бажання нагадало їй Атлантиду, яка залишилася в загубленому минулому...

- Чим далі ми їдемо, тим більше на літо схоже, - зауважила Руслана, наблизившись до Нікатеї. Вона була в доброму настрої, і з бешкетними іскорками в очах.

- Ще два дні, і будемо в Києві, - промовила Зара. – Тільки не знаю, чим будемо там займатися.

- Ясна річ, будемо орду чекати, - засміялася Руслана.

І тут Марія хрипко закричала:

- Ворони!

Вона це прокричала так, ніби прокляття виплюнула.

Нікатея окинула поглядом небо. Десь, за сотню кроків праворуч, над вершинами дерев, кружляли ширококрилі птахи. Такі хижаки не гидують підняти з землі любу дохлятину, або з'їсти польову мишу.

- Погане в мене передчуття, - уже серйозно сказала Руслана. – Ох, погане…

Після цих слів вона скинула лук і наклала стрілу на тятиву: потім оперення стріли до щоки, до вуха, і відпустила плавним рухом тятиву. Стріла проткнула ближнього ворона, і з неба полетів дощ чорного пір'я. Амазонки поскакали до того місця, над яким кружляли ворони.

Недалеко, від узбіччя, лежала багато прикрашена карета, перевернута догори колесами. Двоє з чотирьох коней були мертвими. Вони померли від ран, заплутавшись у постромах. Двох інших не було видно. Навколо карети лежали тіла чотирьох дружинників в кольчугах, які були утикані стрілами, наче їжачки. У перевернутій кареті знаходився чоловік, жінка та двоє дітей. Всі були мертві.

- Чий це герб? - запитала Зара у амазонок, вказуючи на загадковий малюнок на дверях карети. - Він комусь знайомий?

- Це чернігівський герб, - сказала одна з амазонок. – Це герб княжого роду. І далеко ж вони заїхали.

Більше розбиратися не стали. Тіла швидко закопали, позначивши могилки християнськими хрестами, з молодих дерев. Амазонки віддали данину княжим дружинникам та знатному роду, і рушили далі на північ.

Як тільки колона почала рух, Зара наказала Руслані перевірити місцевість навколо. Вбивці людей, з карети, могли бути десь поруч. Дві групи амазонок почали обережно прочісувати дальнє узбіччя дороги, по напрямку колони.

І незабаром вітер приніс Руслані сморід немитих тіл. Вона махнула рукою, подаючи сигнал своїй групі. Амазонки вихором вдерлися у високі придорожні чагарники. Звідти, один за одним, почали вискакувати ординці, прямо до них у руки. Вони не мали жодного шансу залишитися живими. Через пару хвилин Легіон риссю проскакав повз це місце, навіть не помітивши тіла, що ще смикалися на узбіччі. Війна поступово проникала в кожну щілину цього світу.

За черговим пагорбом Зара натягла вудила й пустила свого фиркаючого жеребця кроком, інші послідували її прикладу. Колона звернула на широку стежку, що йшла вздовж Дніпра, бо тут ніяк не можна було збитися з дороги.

Незабаром тьмяне сонце схилилося до горизонту, і почав збиратися туман над Дніпром, який дуже швидко заполонив все навкруги. Ще якийсь час амазонки їхали по звуку води в річці, хоч в тумані і звук був оманливий, – то гучний, ніби зовсім поряд, то глухий, наче віддалений. Незабаром сірі сутінки відійшли, і швидко насунулася нічна темнота. Блідий місяць примостився на верхівках дерев, немов готовий зірватися і впасти в Дніпро. Холодний вітер гнав по темно-сірому небу подерті хмари. Земля під копитами була м'яка, наче килим, і стукіт копит тонув у цьому торішньому листяному покрові.

Через деякий час амазонки виїхали з придніпровських хащ, протрусили кроків двісті по відкритій місцевості, і зупинилися перед величезним згустком чорноти, який насправді був древнім курганом. Він виглядав не так страшно, як дуже занедбано. За сотні років погода та рослинність ґрунтовно перебудували цю монументальну ритуальну споруду, і його обриси танули під густими чагарниками. Люди давно вже забули, хто із загиблих тут лежав, і де розташовані менгіри та фетиші.

- Руслана, де буде привал? - крикнула Зара. – Скоро ніч!

- Біля північного підніжжя цього кургана, Пагорба Воїнів, - відповіла Руслана. – Заночуємо там.

- Воїнів? – перепитала Зара. - Ти маєш на увазі русів?

- Ні, не русів, - відповіла Руслана. – Я мала на увазі скіфів, воїнів-вершників із минулого. Ми всі, на цих землях, ведемо свій рід від них, у минулому це були їхні землі. Вони тут заснували поселення, руїни яких вже поглинув степ. Саме скіфи зводили кургани, могильні пагорби давніх часів. Біля цього кургану і заночуємо.

Марія обернулася до неї, і голосно промовила:

- Ти, напевно, збожеволіла. Цей курган має таку дурну репутацію, що його згадувати ніхто не хоче, а не те, щоб спати поруч з ним.

Її слова зачепили Руслану, і вона відповіла сердито:

- Ви про закони забули? Про закони і про тих, хто лежить у цій землі. Не знаю, що гірше: запустіння чи людська дурість. Світ наповнився дурнями.

- Але ж дурні вмирають, - з посмішкою відповіла їй Марія.

- Так, одні вмирають, - промовила Руслана, - але їм на зміну приходять нові. Люди не вірять, що в цьому кургані лежать воїни-скіфи, вони сміються над цим. Вони над своєю дурістю сміються.

- Ти охолонь, подруго, притримай свого жеребця, - відповіла їй Марія. – У бібліотеці Симеона я бачила карту цього кургану. На ньому зверху викладено п'ятикутну зірку, вписану в коло. Так, принаймні, курган виглядав одразу після побудови. Тоді зірка височіла над навколишньою місцевістю, і її було видно далеко по окрузі. Навколо неї був круг, а насправді це був рів, земля з якого використовувалася для будівництва зірки. Всередині зірки був ще один п'ятикутник, тієї ж висоти, кути якого лежали в точках, де сторони зірки сходилися. Я думаю, що його стіни зараз заросли кущами. В центрі п'ятикутника лежить один із перших руських князів, ім'я якого невідоме.

- Хтось намагався розкопати цей курган? - запитала в неї Зара.

- Так, намагалися, і неодноразово. Але ніхто не зміг відключити охоронні заклинання, і увійти в контакт з тими, хто лежить у цьому кургані. Хоча, багато волхвів хвалилися своїми успіхами в магії, але ніхто так і не зміг увійти в коло.

Нікатея, що стояла поряд з ними, розсміялася в душі. Її завжди дивувало, що далеке минуле завжди було цікавіше людям за сьогодення. Міфи та легенди завжди були привабливими, за всіх часів.

Амазонки не стали впритул під'їжджати до кургану, а прийняли вліво, ближче до Дніпра. Від кургану виходили якісь незрозумілі вібрації, визначити які було неможливо. Коні, схоже, розібралися в ситуації краще за амазонок, а може просто були песимістами від народження. Вони притискали вуха, роздмухували ніздрі, тривожно ржали і не бажали слухатися поводів. Втім, вони миттєво заспокоїлися, варто було трохи віддалитися від кургану. Амазонки від'їхали від кургану, і розташувалися між ним та річкою. Одразу ожив навколишній ліс, бо його заполонили галасливі та тріскотливі дівчата. Вони прив'язували коней, дзвеніли збруєю і по можливості обмінювалися колкостями. А внизу Дніпро горів багряним золотом, неначе лист кованої міді.

Нікатея зіскочила з коня і обережно присіла на величезний валун. Все перед очима почало затягувати туманом, і вона зрозуміла, що до кургану треба звикнути. Їй захотілося швидко позбутися шкіряної сорочки, яку вона носила під кольчугою, і яка вже натерла груди та плечі. Ця натільна сорочка вже давила їй на мізки. І ще дуже хотілося пити. Нікатея піднялася, і повільно підійшла до того місця, де річка хлюпотіла об берег. Опустила руки, набрала води в жменю і піднесла до губ. Вона зробила багато таких ковтків, щоб вгамувати спрагу. Потім бризнула водою в обличчя, яке горіло вогнем. Присівши на березі, Нікатея почала порпатися з застібками на кольчузі. Коли вона її зняла, то якийсь час сиділа, перебираючи металеві кільця кольчуги, немов чотки. Була така втома, що зняти шкіряну сорочку сил вже не було. Та й не хотілося. З Дніпра подув холодний вітер.

Вона ще довго сиділа на березі, занурившись в роздуми. Одумавшись, зірвала червону квітку біля ноги, і кинула її у води Дніпра.

«Нехай все йде своїм чередом, мені не потрібні нові мрії, - пошепки промовила принцеса. - Абадоне, мені потрібна віра та надія!».

Ззаду тихо підійшла Зара.

- Ніка, як ти почуваєшся?

- Неважно.

- І мене нудить, - сказала Зара. - Щось у цьому кургані не так. Давай пройдемося, побачимо, що там за ним.

Сестри повільно пішли берегом, огинаючи курган. З північної його сторони були видно сліди численних стоянок: круги, що вигоріли від вогнищ, куски мотузок, обгорілі кістки, черепки та інший мотлох. Далі стояв могильний стовп, із зображенням невідомого язичницького бога. Біля нього, на колінах, стояла одна із амазонок, оголивши груди. Вона читала мантру-молитву, і від неї віяло внутрішнім спокоєм.

- Старі язичницькі ритуали, - тихо промовила Зара, не відволікаючи дівчину. - Той, хто тут похований, мав могутню силу. Від цих місць слід триматися подалі, пішли звідси.

Незабаром засвітив місяць. Як і зірки, він відбивався на поверхні Дніпра. Виблискувала нічна роса, гостро пахло прілим листям. Біля вогнища тихо заспівали амазонки. Центральне багаття майже догоріло, і амазонки, одна за одною, пішли влаштовуватися на нічліг, завертаючись у кролячі мішки та похідні ковдри. Незабаром настала тиша, яка порушувалася потріскуванням дров, дзижчанням комарів та шурхітом листя під ногами дозорних амазонок. Зара також заступила на варту, тихо ковзнувши в темряву між деревами.

Біля багаття залишилася одна Нікатея. Вона розсіяно кинула у вогонь деревину, і постаралася відігнати спогади про своїх дітей. Ніколи вона не відчувала себе такою самотньою як зараз, навіть в оточенні такої кількості чудових амазонок. Нікатея зітхнула, і дістала з нагрудної кишені мішечок з дитячим волоссям, - Ареса і Ліліт…

Вона ще довго перебирала в руках цей мішечок, наче чотки. Відчуваючи, що засинає, Нікатея притулилася спиною до дерева, що стояло поруч, і поглинула в сон. За якусь мить її дух вже коливався в повітрі, – на галявині курганського лісу. Повільно, дуже повільно, над деревами зійшло щось блискуче. Це була величезна куля, обрамлена сріблястою гривою. Вона росла, заповнюючи все небо. Незабаром срібляста куля заповнила все небо, і перетворилася в величезне обличчя. Нікатея відчула укол невпевненості, тінь страху. Це було до болю знайоме обличчя.

Її свідомість наполягала, що вона робить неправильно, намагаючись проникнути в невідоме. Але принцеса не мала часу на роздуми. Вільна від плоті, але поєднана з нею сріблястою ниткою, вона почала віддалятися від тіла.

Рухалася Нікатея обережно, старанно дотримуючись всіх правил, які пам'ятала з уроків Брони, старої чаклунки. Цей інший, невидимий світ, виглядав зовсім інакше. Кожен предмет тут мав свою ауру, і тому їй важко було зосередитися на головній цілі.

Дух Нікатеї піднявся на вершину кургану, і вона одразу здригнулася від удару стародавнього закляття, яке зв'язувало це поховання. Оце так сила! Вона обережно почала обходити вал навколо пентаграми, поки не виявила прохід, що слабко затягнувся. Нікатея переступила через вал. І тут на неї одночасно звернули увагу всі духи, - добрі та злі, які були скуті в межах цього кургану. Тут їх було набагато більше, ніж у будь-якому іншому місці на Землі. Це були загиблі воїни-скіфи, які охороняли свого князя, вже багато століть. Нікатея спостерігала за ними так само, як і вони за нею.

Переступивши зовнішній вал, Нікатея вперлася у внутрішній круг. Він огортався полосою сріблястого туману, який густів біля п'ятикутної зірки. Там закляття було набагато сильнішим. У внутрішньому колі вона вже ясно розрізняла справжні образи присутніх духів. Це були скіфи, які добровільно лягли в землю, навколо свого князя, і від яких виходив великий тріумф. Духи махали та кричали їй своєю мовою, яка нагадувала санскрит. Але Нікатея не звертала на них уваги, її цікавило інше. Там, у центрі зірки, лежав скіфський князь, і їй треба було дещо з'ясувати. І вона розуміла, що князь бачить її, і відчуває її бажання.

Було страшно, але Нікатея не зупинилася, а пройшла до центру пентаграми. Духи кудись зникли. Над зіркою стояв лише один саркофаг, у якому мав спочивати князь. Але він був порожній. Принцеса повернула голову і побачила самого князя, який дивився на неї і посміхався. Хоча, за життя, це був високим і красивим чоловіком, але зараз його посмішка була моторошною. Він підійшов до Нікатеї, взяв її за руку і повів стежкою, між деревами на кургані. Тонкі промінчики сріблястої кулі, вгорі, пронизували крони, в яких танцювали золоті порошинки. Князь їй щось казав, але слів було не розібрати. Вона йшла з ним по царству сну, намагаючись зрозуміти його мову. Але безуспішно. Якоїсь миті князь почав рости в розмірах, і його голова закрила зірки. Вона перетворилася на голову вовка, що ковтала місяць.

Нікатея затаїла подих, здивована цією картиною. Але не тільки вона, а й всі духи навколо затамували подих. Навколо повисла в'язка тиша. Ніхто не ворушився, бо всі раптом повернули голови на схід, у бік темної маси, що рухалася по примарній дорозі. Туди дивилася навіть голова вовка, що проковтнула місяць.

Наступної миті Всесвіт розколов гучний звук труби, який долітав одразу з усіх боків. Нікатея помітила, що знову стоїть на кургані, поруч з князем, який озирався, шукаючи джерело звуку. Повз пропливав помаранчевий туман, а земля навколо дзвеніла, наче метал. Раптом князь підняв руку, і вказав на північний схід. Там примарний вершник, на чорному коні, що з'явився серед туману, підніс до губ трубу. За мить до нього приєдналася ще одна примарно-бліда постать, на вороному коні, і тепер простір оглушали звуки двох труб. Відтрубив своє, вершники опустили труби і роз'їхалися в різні боки, уступаючи дорогу колоні з примарних духів. Коли колона наблизилася, трубачі очолили її. Тепер за ними, на білих конях, їхали прапороносці. Над їхніми головами майоріли полотнища, із зображеннями драконів різних кольорів та розмірів. За прапороносцями їхали рогаті людиноподібні істоти, і кожен десятий з них тримав у руці палаючий смолоскип. На курган, при цьому, накочувався глухий розмірений гуркіт, - стук копит і тупіт тисяч ніг. Для гармонізації цього жаху, з небес долинав кришталевий дзвін.

Музика гриміла все голосніше та голосніше, – в міру того, як через помаранчевий туман виповзали все нові й нові колони, до яких приєднувалися все нові й нові звуки. А в небесах вже, замість дзвону, лунав гуркіт грому, але й він вже не міг заглушити цю какофонію звуків. Так само, як і вітер не міг загасити палаючі смолоскипи войовничих ангелів Луїамонга, армії одного з фальшивих Богів.

Несподівано з туману вилетів дракон, за ним другий, третій, четвертий… Крилаті ящери мчали на потоках вітру, вивергаючи струмені полум'я, що тяглося палаючими стрічками. Блискучі чорні дракони були чудові, і незбагненно величаві. За ними, з туману, виповзла череда червоних биків, які голосно мукали, брикалися і рили землю копитами. За ними скакали рогаті вершники, і клацали довгими батогами. За биками йшли птахоголові воїни, з довгими пазурами та волинками, які видавали неприємні верескливі звуки, від яких серце наповнювалося скорботою і смутком. Над ними літали якісь тварюки, видаючи жалібний вереск. Потім з'явилися люди в чорному, які скакали на різних звірятках та тваринках. Це військо йшло і йшло повз курган, імітуючи міграцію нижніх небес, перед Армагеддоном.

Нікатея, скіфський князь і духи на кургані стояли завмерши, втративши рахунок часу та кількості цих істот. Всім здавалося, що вони вже вічність дивляться на ці колони, намагаючись розпізнати мелодію музики та звуки труб. А ці воїни все йшли та йшли, зі сходу на захід, повз курган. Вони йшли під звуки музики і вереск труб, з палаючими смолоскипами та розгорнутими прапорами. Дійшовши до річки, вони не зупиняючись йшли далі, по примарному мосту через Дніпро, у темряву.

Погляд Нікатеї ковзнув під цей примарний міст, де виднілася якась істота, що повільно пливла поміж опорами. Вона була схожа на змія, і мала довгий товстий хвіст, дуже загрозливого вигляду. Великі шкірясті крила, червоного відтінку, були складені вздовж спини. Ні шерсті, ні пір'я на ньому не було, тіло було вкрите лускою. Ще в ньому була якась жахлива, але напрочуд граціозна краса. Зміїне тіло було завтовшки з бочку, голова загострена у бік пащі, блідо-червоні очі горіли вогнем. І весь цей змій був прозорим, наче кришталеве скельце. Що там у нього текло по артеріях, було невідомо, але воно теж було примарним. Нікатея бачила всі його нутрощі, – вони були каламутні та не зовсім прозорі. Видовище було неприємне, але водночас чарівне. Цікаво було вивчати, як цей змій улаштований. Ще у нього була густа грива, яка коміром обгортала шию. Змій, під мостом, ще трохи поспостерігав за колоною на мосту, потім підняв голову і повільно ковзнув річкою, у бік Києва. Рухаючись, змій видавав слабкий дзвін, і Нікатея побачила в нього на шиї блискучий дзвіночок. А коли все його тіло опинилося на поверхні річки, Нікатея помітила те, що було у змія в шлунку. Вона здригнулася навіть уві сні, бо там був наполовину перетравлений монгольський воїн.

А через курган прокочувалася потужна хвиля звуків, змішаних перестуком кінських копит і мірним тупотом легіонів, вереском волинок і гулом труб. Процесія повільно йшла по примарному мосту все далі й далі на захід, на Уропу, і смолоскипи незабаром зовсім зникли.

Нікатея сіпнулася уві сні, і прокинулася. Вона ще довго вдивлялася в зірки над головою, через просвіти в листі. Та частина її розуму, що жила спогадами, не давала їй знову заснути. Але невдовзі новий сон здолав принцесу.

Її свідомість грала в чехарду, відтворюючи старі образи, з минулого імперії амазонок. Перед очима постала її мати, цариця Людіна, і запитала, чи не бажає Нікатея зайняти її трон. Вона сканувала свою дочку, намагаючись дізнатися про її почуття, щоб прийняти якесь остаточне рішення. Потім перед Нікатеєю стали пропливати обличчя тих, кого вона знала багато років, – друзі та вороги, родичі і просто випадкові люди. Вона знову билася з Валіусом, своїм братом, на дерев'яних мечах, сміялася і плакала, раділа та злилася. Вона знову навчалася в магічній школі Інкар, воювала з зомбі на березі океану і любила свого чоловіка, архангела Санат Кумару. Всі події були тут і зараз, і Нікатея навіть не могла розставити їх у хронологічному порядку. Особливого хвилювання вона не відчувала, як і провини за свої минулі вчинки. Час згладив гострі краї подій, і змінив її. Нікатея, принцеса амазонок часів Атлантиди, здавалася зовсім іншою людиною, просто її старою знайомою, яку вона давно переросла. Це викликало щире здивування, і навіть деяке співчуття до себе. Сцени минулого перетворювалися на майбутнє, хоча люди залишалися одні й ті ж самі, в цій дивовижній виставі. Були події благородні та ганебні, були вороги і друзі, – і всі виконували свої давно завчені ролі.

Крізь сон Нікатея подумки почала руйнувати цей театр тіней, крутити його і ламати. Вона спробувала вирватись із цієї чехарди, і їй це вдалося. Вона різко прокинулася і розплющила очі. Її трохи нудило. Вона кинула погляд на багаття. Вогонь давно догорів, і обсипався купкою сірого попелу.

Розділ 16

Ще зірки горіли на небі, перед світанком, а амазонки вже залили попіл дніпровською водою, і Легіон рушив у дорогу. За курганом ліс змінився місцевістю, яка виглядала пустельною та недружньою. Тракт у цьому місці був безлюдним, оскільки чутки про монголів помітно знизили міграцію населення. Хоча на дорозі, час від часу, траплялися свіжі сліди, але амазонки нікого не зустрічали. Вони проїжджали повз ферми та одинокі хатини, навіть не зупиняючись. Ці землі вже давно були в запустінні, всі поля навколо заросли чагарниками та молодими деревами. Це видовище було очевидним свідченням того, що відбувається, коли люди живуть у невизначеності та страху.

Незабаром колона виїхала на високий кам'янистий пагорб. Амазонки, що відстали, підтягнулися до голови колони, поки передні оглядали місце, що лежало перед ними. Біля підніжжя пагорба виднілася розвилка доріг, а ліворуч був помітний блиск швидкого та повноводного Дніпра. До сходу сонця залишалися лічені хвилини.

І тільки амазонки зібралися спуститися вниз пагорбом, як раптом у цьому світі щось змінилося. В одну мить хмари затягли все небо, не стало видно ні зірок, ні місяця. Якась невідома сила підкорила собі природу. Коні стали хропіти і тремтіти всім тілом, а потім завмерли на місці. Амазонки позіскакували на землю, намагаючись їх заспокоїти. Сконцентрувавшись на конях, ніхто навіть не помітив, як все довкола стрімко почало змінюватися. Ніхто не помітив, окрім Зари та Нікатеї…

Раптом всіх засліпив яскравий спалах в небі. Потім пролунав зловісний гуркіт, ніяк не схожий на грім. Він виходив не з неба, а звідкись з-під землі, яка раптом пішла хвилями під ногами. Коні заржали і почали збиватися в табун, немов у єдності намагалися знайти порятунок, у цьому феєрверку. Жахливі спалахи миготіли з усіх боків, освітлюючи все навколо, і йшов постійний гуркіт з-під землі. Потім настала тиша, яка несподівано змінилася шквалом люті, яку важко було уявити. На вершині іншого пагорба, далеко за амазонками, утворилася хвиля в землі, що пішла у бік Переяслава. Там вітер наче збожеволів, утворюючи небаченої сили смерч, який виривав з корінням дерева та кущі. Слідом за хвилею, смерч також пішов у бік Переяслава.

Всі стояли і просто чекали. Потім почався дощ. Якщо, звичайно, можна було назвати цю зливу дощем. Амазонок він практично не зачепив, а пішов стіною знову ж таки до Переяслава, за хвилею і смерчем.

Амазонки стояли на пагорбі, притулившись до своїх коней. Земля більше не йшла з-під ніг, і вони поступово приходили до тями. Вони не могли повірити, що залишилися живими. На превеликий подив, слідів шторму навколо майже не було видно. Тільки зламані гілки кущів і мокра дорога, що йшла в сторону Переяслава, де висіли хмари і били блискавки.

Нікатея погладила мокру гриву свого жеребця і поплескала його по шиї. Той пирхнув, переступаючи з ноги на ногу, ніби прокидаючись після жахливого сну. Нікатея скочила в сідло, і голосно крикнула:

- Смерч відігнав ординський тумен, що йшов за нами! Погоні більше не буде!

Принцеса знала причину цього катаклізму.

Амазонки, як по команді, також заскочили в сідла, і, пришпоривши своїх коней, риссю спустилися з пагорба. Деякі з жеребців намагалися перейти в галоп, наче хотіли бистріше покинути це місце. Внизу всі перейшли на крок. Хмари розбіглися, і на сході почало сходити сонце, заливаючи яскравими променями все навколо. Світ починав прокидатися.

Колона трактом рухалася повільно, з перепочинками та зупинками. Погода, як це часто буває на початку травня, стояла тепла та сонячна, але в повітрі ще відчувався холодок, від якого верхова їзда ставала особливо приємною.

За весь ранок амазонки лише один раз зустрілися з людьми, які мали досить переляканий вигляд. Руслана спробувала дізнатися подробиці їхнього нинішнього буття, але розмови не вийшло. Та й розпитувати селян було особливо ні про що.

До Летча, невеличкого селища біля Дніпра, колона під'їхала перед обідом. Єдина сільська харчевня містилася в низенькій кам’яній будові, поставленій там, де тракт звертав до бочкового мосту, через Дніпро. За харчевнею тулилися убогі мазанки-хатинки. Дах на харчевні був солом'яний, новий: солома щільно вкладена, переплетена мотузками і притиснута важким камінням. Ця харчевня стояла на самому крутогорі, куди не діставала повінь. Тут, у минулі роки, був князівський перевалочний пункт, по дорозі з Києва до Переяслава. Село Летч стояло у закруті, захищене земляним насипом з дубовим частоколом.

Колона звернула на узбіччя тракту, де амазонки збиралися відпочити та пообідати, перед переправою через Дніпро. Зара з Русланою відокремилися від колони, і по задніх одвірках під'їхали до харчевні. Будиночок виявився охайним та привітним. Його стіни були пофарбовані густою вохрою, під колір заходу сонця. Двері були відчинені, як і належить дверям харчевні. З димаря здіймався лінивий димок, із запахом торфу, до якого домішувався запах ароматного куховарства. По двору бродили розгодовані кури та гуси, а в тіні дерева дрімав величезний пес на ланцюгу. До стіни хліва, під самий козирок, притулилися рівно покладені поліна. І коли амазонки розглядали двір, то сталося саме так, що в цей час з харчевні вийшла господиня з служницею, щоб зняти з кущів висохлу білизну. Пес рвонувся назустріч Зарі, і, натягнувши ланцюг, залився гучним гавкотом. Господиня випростала спину, і подивилася на амазонок проти сонця, з-під руки.

Вона була молода, дебела, зі свіжим рум'янцем на щоках і пустотливим виразом обличчя. Гнилі зуби та круті бока видавали в ній ласунку. Її блакитні очі вилупилися на двометрову Зару, потім вона перевела погляд на Руслану, роззявила рота і вже збиралася вклонитися. Але встигла опанувати себе, і наказала щось служниці. Та з оберемком білизни побігла до хати. Хазяйка крикнула на гавкаючого пса, і той, підібгавши хвоста, забрався геть під своє дерево. На її обличчі раптом намалювалася широка посмішка, приправлена цікавістю, і вона змовницьки промовила:

- Отже, ви і будете тими амазонками з Переяслава? Милості просимо до нашої хати.

Руслана підійшла до неї ближче і тихо сказала:

- Твоя правда, господиня, ми з Переяслава. Мене звуть Руслана, а це Зара, настоятелька монастиря.

- Настоятелька монастиря? – здивовано перепитала господиня, позираючи на її величезний метеоритний меч за спиною.

- Так, настоятелька, - відповіла Руслана. – Нам потрібно багато їжі, ми добре заплатимо.

- Добре, я скажу чоловікові, щоб різав птицю, - промовила господиня. - Він завжди робить те, що я йому кажу. Тобто, звісно, не завжди. Дещо він робить не так часто, як мені хочеться.

При останніх словах вона голосно засміялася. На її сміх вийшов чоловік, який був низький на зріст, чорнявий і швидкий у русі. Плечі та руки прямо велетенські, а одна нога кульгала: колись, мабуть, була зламана, невміло направлена і зрослася криво. Він здивовано глянув на Зару, кивнув дружині на її прохання, і почав кашляти, збираючись щось сказати. Він м'явся, не знаючи, як звернутися до амазонок.

- Та кажи вже, - сказала Зара. - Так дивишся на мене, наче вже давно чекаєш нас.

Господар повторно прокашлявся:

- Так, звичайно, ласкаво просимо. Ми вже два дні виглядаємо вас на дорозі. Точніше, не ми, а старці-волхви.

Він схилив голову і витягнув руку, - чи то у військовому привітанні, чи просто запрошуючи до дому:

- Заходьте, ласкаво просимо. Обід скоро буде.

Зара пройшла повз нього, відвела полог на дверях і зробила крок всередину. Руслана увійшла за нею.

У харчевні було зовсім не людно і пахло травами, які пучками були розвішані на центральній балці, під стелею. В низькому приміщенні панував морок; горіли скіпки, хоча за вікном вже був ясний день, і вікон у будинку було цілих чотири. Втім, на трьох з них віконниці були зачинені, а на четвертому були відкриті лише наполовину. Високий сивий чоловік стояв якраз біля цього вікна, невідривно дивлячись кудись у далечінь. Він щось розповідав іншим старцям, котрі сиділи в кутку. З появою амазонок вони різко перервали свою розмову і повернули голови, з цікавістю розглядаючи двометрову Зару. На Руслану ніхто навіть не глянув.

- А де твоя сестра? - спитав старий біля вікна, звертаючись до Зари.

- Вона з Легіоном, на привалі, - відповіла Зара. – А це що, допит?

- Ні, не допит, - відповів старий. – Нам треба говорити з тобою, і з твоєю сестрою. Ми говоритимемо з принцесами амазонок, з острова Горгад.

- Руслана, приведи сюди Нікатею, - не обертаючись, скомандувала Зара. - А потім займися господарями та продовольством.

Руслана мовчки вийшла надвір, а Зара почала розглядати старого біля вікна. Був він невизначеного віку та екзотичної зовнішності, яка не піддавалася точному опису. Його нерухоме, чітко окреслене обличчя і чорні, як ніч очі, справляли дивне враження. Одягнений він був у білий халат, підперезаний срібним ремінцем тонкої роботи, з ажурних ланок. Всі мовчали, чекаючи на Нікатею...

Коли в кімнату увійшла Нікатея, головний старець почав говорити, підкреслюючи кожне своє слово. Від цього його голос звучав якось механічно та глухо, контрастуючи з багатством виразів та правильністю інтонацій.

- Милі принцеси, все не так просто в цьому світі, як може здатися на перший погляд. Після загибелі Атлантиди, Земля перемістилася з четвертого виміру до другого, але потім піднялася до третього. І в цьому, Нікатея, була провина твого брата, принца Атлантиди.

- І в чому його провина, шановний? - запитала Нікатея. - Ви вважаєте, що Валіус винен у загибелі Атлантиди?

- Мені відкрито багато з того, що для вас покрито мороком, - відповів старий. - Нехай вчинки Валіуса оцінюють Власники Карми, це не моя справа. А мене, до речі, звати Радомир. Це якщо захочете називати мене по імені.

- Прекрасна історія, - пробурмотіла Зара. – А тепер я хочу, щоб ти перестав ходити навкруги, можеш розпочати з найголовнішого.

- Добре, - відповів Радомир. - Князь Володимир, правитель Великої Тартарії, зібрав величезне військо для штурму та захоплення Києва. Воно значно перевершує ті сили, які зосереджені в Києві.

- А тепер "стоп", - перебила його Зара. - Князь Володимир уклав союз із ханом Батиєм?

- Так.

- Чи багато в них війська? - запитала Зара.

- Володимир з Батиєм підтягнуть до Києва армію, вдесятеро більшу, ніж у київського князя, - відповів старий. - Це не ваша битва, Зара, вам потрібно йти на захід, бо амазонки будете першими, кого вони стратять, захопивши Київ. Як, зрештою, і всіх інших киян. Ну що скажете? Якою буде ваша відповідь?

- У мене немає впевненості, що нам потрібно оминати Київ, - відповіла Зара. – Ми битимемося за це місто, і залишимо Київ лише тоді, коли не матимемо іншого вибору. Мої амазонки досить озброєні та підготовлені, щоб зіграти свою гру.

Старий якось жалібно промовив:

- Я вас прошу, йдіть до Карпат, не заходьте до Києва.

- Ні, чорт забирай, - сказала Зара, розвертаючись.

- Але чому? - Радомир люто глянув на неї. – Чому ні?

- Я послідую твоїй пораді тільки в тому випадку, коли вважатиму, що це неминуче. Ти сам ні в чому не впевнений, а тільки здогадуєшся. Вже одного цього мені достатньо, щоб сумніватися в необхідності обійти Київ.

- Ти хочеш перевірити, на що здатні твої амазонки? Врахуй, штурм Києва буде набагато сильнішим та страшнішим, ніж був у Переяславі. Орді відомо про вашу тактику, і вона врахує це у своїх планах.

- Припустимо, що я погоджуся з тобою, але мені не переконати інших, - сказала Зара. – Я навіть не зможу переконати Нікатею, свою рідну сестру.

Нікатея кивнула головою на знак згоди, і промовила:

- Точно сказала, сестро. Для мене непереконливі всі їхні аргументи.

- А навіщо тобі переконувати своїх амазонок? - запитав Радомир. - Ти просто накажи їм, і вони підкоряться тобі! Ти зараз на вершині! Ти ж хочеш залишатися завжди нагорі і живою, правда?

- А якщо ні. Що буде далі?

- Світ розвалиться, - відповів старий. - Хаос рине в порожнечу, що утворилася після загибелі Атлантиди. Вже зараз у Галактиці виник величезний вихор, який росте та розширюється, знищуючи все на своєму шляху. І він не зупиниться, доки не закінчить свій «акт творіння». Хаос знову правитиме на Землі.

Зара підозріло подивилася на старого.

- Я тобі не вірю, Радомире, цього не може бути. Знову якась гра, між Творцем і фальшивими Богами? Знову все повторюється?

Старий відвернувся.

- Мені важко сперечатися з тобою, принцеса амазонок. Ти краще за мене знаєш цей світ. Але я, як і раніше, стверджую: ти робиш велику помилку, ризикуючи і собою, і своїм Легіоном.

Зара хмикнула у відповідь:

- Вважай, що це мій обов'язок, перед цим світом. Мій обов'язок – трохи повоювати за нього.

Радомир не відповів. А один із присутніх, за столом, прокашлявся і сказав:

- Щоб створити новий порядок на Землі, нам потрібно починати з Карпат. І ваш Легіон повинен бути там, щоб допомогти нам.

- А що заважає вам зіграти в цю гру без нас? - запитала його Нікатея. – При такій ставці, і вашому досвіді. Ви зверху бачите шахівницю, а ми ні. Ви же шарвари, ангели-охоронці Землі, чи не так? Який ваш план? Розповісте нам?

Старий за столом ніяк не відреагував на ці питання, а лише знизав плечима:

- Звідки нам знати, адже раніше на Землі такого не було. Принаймі, при нас не було.

- А мені здається, що ви все добре знаєте, - сказала Нікатея. - Ви все розпланували, і тепер намагаєтеся розіграти останню картку, з нашою допомогою. Вибачте, але ми зіграємо свою гру. Тим більше, що всі ми служимо Творцю, і підкоряємося Закону Єдиного. Яка різниця, якими шляхами ми прийдемо до своєї мети?

Старий допитливо глянув на Нікатею і промовив:

- Зараз ти оточена якимось хороводом знаків, прочитати які я не можу. Поясниш?

- Не намагайся тлумачити те, що бачиш навколо мене, - кинула йому Нікатея. – Результату ніякого, а клопоту не оберешся.

- Я хочу допомогти вам, - почав виправдовуватися старий. - Знати про майбутнє лихо, і не допомогти приреченому… це не в наших правилах…

Зара кашлянула, привертаючи увагу до себе.

- Ми йдемо, Радомире, і я залишаюся вірна людям, і діятиму по-своєму. Хоча, зрештою, вашу пропозицію я ще обдумаю.

- Так, роби по-своєму, і прийдеш прямісінько до власної загибелі. Причому набагато скоріше, ніж тобі здається.

Вже в дверях Зара засміялася.

- Щоб кинути Київ на поталу орди, мені потрібні залізні аргументи.

- Коли ти їх отримаєш, то буде вже пізно, - відповів Радомир.

- Час покаже, хто з нас мав рацію, - сказала Зара і вийшла з харчевні.

Нікатея, вже в дверях, повернулася до старців і повела плечима:

- Ці принцеси такі примхливі, за всіх часів, і нічого з цим не вдієш.

Вже на вулиці Нікатея спитала сестру:

- Що робити будемо?

- Ми йдемо на Київ, - відповіла Зара. - Більше я тобі нічого не скажу, навіть не питай. Так мені спокійніше.

- Я тебе розумію, - сказала Нікатея, - і сподіваюся, що ти знаєш достатньо.

- Не просто достатньо, а занадто достатньо.

В її очах раптом спалахнули тривожні іскорки. Потім вона посміхнулася.

- Ніка, я знаю про що ти подумала. Я не боюсь смерті, але якщо так трапиться, то візьмеш командування Легіоном на себе.

- Може, розкажеш детальніше? - запитала її Нікатея.

- Не зараз, якось іншим разом. І чекати доведеться зовсім недовго.

Сестри вийшли з харчевні, коли сонце було вже над головою. Амазонки, швидше за все, вже зачекалися, і тому на дорогу відразу ж виїхала колона Легіону. Коли вони під'їхали до харчевні, сестри скочили на підведених коней і очолили колону.

За харчевнею загін піднявся на пагорб.

- Гей, подивіться туди! - крикнула Руслана, вказуючи вниз, на Дніпро.

Амазонки побачили, що у напрямку Переяслава річка вийшла з берегів, і серйозно розлилася. По Дніпру там повільно плив паром, сповнений народу. Паром цей скоріше скидався на баржу, - з виставленими з обох боків довгими веслами. Ще зверху було видно, що на Дніпрі, на лівому березі, була пристань. Зліва, від пристані, знаходився бочковий міст, що з'єднував обидва береги. Річка в цьому місці була тиха, але занадто широка і глибока, як для звичайної переправи. Вгорі та внизу, по річці, нічого не рухалося, окрім цього парому, біля якого легкий вітерець трохи морщив поверхню Дніпра. Якусь мить амазонки спостерігали за цим безмежним краєвидом, пригальмувавши коней. А потім рушили далі, спускаючись вниз, з пагорба.

Спуск був звивистим, схили круті та порослі лісом. Це вже була не дорога, а якась широка стежка. Уздовж цієї стежки росло багато дубів, і тому під копитами коней, раз за разом, хрускотіли розчавлені жолуді. Якщо прибрати цей хрускіт і щебет пташок, то все навколо було занурене в цілковиту тишу. Чащі, з двох боків, була непроникні, схил прямий, порослий папороттю та будяками. Було багато кущів тернини, всіяних зеленими ягодами.

Внизу, праворуч від стежки, стояла невелика глинобитна хатина дорожнього наглядача. Нікатея пришпорила свого коня і поскакала вниз, до хатини. Біля дверей вона зіскочила з коня і увійшла всередину. Хатина була порожня, але в кругу з каміння, що окреслював на підлозі місце вогнища, ще тліли залишки вогню. Поруч були акуратно складені дрова, в кутку стояв стіл з лавою. Було відчуття, що її покинули зовсім недавно, і покинули поспіхом. На підлозі, біля столу, валявся дерев'яний кухоль. Лава зміщена вбік, а табурет біля дверей перевернуто. Хоча, можливо, доглядач просто злякався амазонок, побачивши їх на дорозі. Швидше за все так і було.

Нікатея вийшла з хатини і застрибнула на жеребця. Зара, на чолі колони, під'їхала і порівнялася поруч з нею.

- Щось не так?

- Та ні, все нормально, - відповіла сестра, - мені просто здалося.

Колона, не зупиняючись, рушила вниз по дорозі. Внизу плакучі верби полоскали свої золоті коси в дніпровських затоках, а сонячні промені, що проривалися крізь листя дерев, грали різнокольоровими іскрами по воді.

Незабаром дерева закінчилися, і за ними з'явилася блискуча гладь Дніпра. Навіть здалеку було чутно збуджені голоси на пристані, що пристрасно сперечалися та торгувалися. Руслана одразу визначила, кому належали ці голоси. Це були вишеградські плотогони та місцеві рибалки. Плотогони, біля берега, обрубували верхівки та гілки з дерев, і спускали готові колоди до річки. Інші біля річки обтесували їх, якомога щільніше підганяючи один до одного, продовбували дірки, і зв'язували мотузками вздовж і впоперек. Треті готували спеціальні колоди, по яких потім спускатимуть ці пороми-плоти на воду. Від пристані несло свіжою рибою та смолою.

- Подивіться! - вигукнула Руслана. – Який цікавий міст!

Там, унизу, був дерев'яний плетений міст, по якому міг проїхати тільки один віз. По всій його довжині, по обидва боки до нього були прив'язані порожні дубові бочки, які утримували його на плаву. Біля кожного з берегів, міст був прив'язаний до величезних дубів товстими канатами. Біля в'їзду на міст вартову службу несли київські дружинники, з мечами та списами. Вони перевіряли кожного, хто збирався перетнути міст. І, найімовірніше, брали данину за проїзд.

Начальник варти, бородатий сотник, повісивши свій важкий шолом на рукоять меча, спантеличено роздивлявся озброєних до зубів амазонок, які спускалися по дорозі. Потім, згадавши щось, поспішно надів на голову свій шолом. Коли Зара, перша в колоні, під'їхала до нього, він приклав до серця праву руку, низько вклонився і промовив:

- Здоров'я вам бажаю, настоятелька. Вам завгодно зійти на міст?

Зара під'їхала до нього ближче.

- Вас ніхто не турбує, сотнику?

- Поки що не турбує, - відповів той. – Сутичок із монгольськими роз'їздами в нас ще не було.

Зара оцінила його пильним поглядом і сказала:

- Вам час до ранку, щоби переправити на той бік всіх селян, які в черзі. А за ними і самим переправитися. Вранці ми знищимо цей міст. Ти мене правильно зрозумів, сотнику?

- Шановна настоятелька, - сказав сотник, намагаючись виявляти необхідну чемність. - Я маю намір повідомити вам, що виконую вказівки лише київського князя.

- Гей, бородатий, - крикнула Руслана, що спостерігала за ними в стороні, - ти що, оглох. У нас на хвості армія хана Батия. Вранці ми рубаємо канати, і міст спливає в бік Чорного моря.

Сотник загарцював на місці, наче бойовий кінь перед битвою, і вже готовий був схопитися за меча.

Зара повела застережливим поглядом і промовила:

- Часи змінилися, сотнику, і не в кращу сторону. Виконуй мою вказівку, бо ризикуєш отримати прочуханки, за свою зухвалість.

Сотник, почувши ці слова від жінки, почервонів до нестями, зиркаючи на своїх воїнів біля мосту.

- Добре, - погодився він. - З ранковою зорею ми будемо готові обрубати канати з обох боків, вам цього робити не доведеться.

- От і чудово, - відповіла Руслана, замість Зари. - А ми поки що переправимося, і заночуємо на тому березі.

Амазонки спішилися, і взяли своїх коней під вуздечки. За командою Зари колона повільно почала заходити на міст, що похитувався, дотримуючись належної дистанції між кіньми.

Сотник схилився в поклоні, проводжаючи з награною повагою амазонок, що проходили повз нього.

Розділ 17

Наступного ранку амазонки піднялися задовго до світанку. Все навколо було вкрите густим туманом, і цей морок здавався непроглядним. Від Дніпра йшов якийсь дивний вібруючий звук, наче вода тремтіла від страху. Нікатея відчувала занепокоєння. Її золотисті очі постійно зиркали на водну гладь, у пошуках найменших ознак небезпеки. Нічого не виявивши, вона підійшла до Зари і стурбовано промовила:

- Туман випаровується з води, і він такий щільний, що в ньому можна рубати вікна та двері.

- Навколо все спокійно, - відповіла Зара. – Коні завжди відчувають небезпеку. Я дала вказівку дотримуватися обачливості, всім бути пильними.

- Коли рубаємо канати? - запитала Нікатея.

- Я послала Руслану на той берег, щоб узгодити дії з сотником, - відповіла сестра. - Вона з цього боку перерубає канати, і пустить міст по воді. А ми вирушаємо в дорогу, вона нас наздожене.

Місцевість, вздовж Дніпра, якою поїхали амазонки, виглядала пустельною та негостинною, хоча луги вже заросли молодою травою, а незліченні ягідні чагарники були обсипані білим цвітом. Невдовзі почулися далекі звуки молотків та сокир, а дикорослі луки змінилися обробленими полями, що свідчило про близькість людей. Туман розсіявся, і амазонки побачили городище, праворуч від дороги, з дерев'яним частоколом. Зара відокремилася від колони, під'їхала до воріт і голосно постукала.

У воротах прочинилося невеличке віконце, і з нього виглянуло суворе бородате обличчя.

- Що вам потрібно? – непривітно запитав стражник.

- Ми з Переяслава, - відповіла Зара, - нам треба води набрати.

- Чув про вас, - промовив стражник, відчиняючи ворота. – Чи не ті ви божевільні черниці, які розвернули орду Батия на Чернігів?

- Може й ті, - відповіла Зара, – тільки не черниці ми, а амазонки.

Коли дерев'яна брама зі скрипом відчинилася, перед амазонками відкрилася дивна картина. Праворуч, від воріт, корови та кози, в маленьких загонах, жували сіно, хоча за частоколом розкинулися вже порослі новою травою пасовища. Хати стояли вздовж єдиної вулиці: добротні та міцні, з каменю і дерева. На всіх хатах були розписні віконниці та солом'яні дахи, на яких примостилися гнізда лелек. Ліворуч, від воріт, стояла криниця.

Амазонки, що заїхали слідом за Зарою, почали наповнювати бурдюки водою. Чоловіки та жінки навколо метушилися у своїх справах, зиркаючи на амазонок, і обмінюючись лише короткими фразами. Стражник кудись зник, але незабаром з'явився знову. За ним жінки несли кругляки сиру, сушену рибу та мед у горщиках. Все це вони поставили перед амазонками і мовчки відійшли.

- Ми чули про те, як ви розбили орду під Єрківцями, - сказав бородатий стражник. – Це наша данина вам, відмови ми не приймаємо. Будьте здорові.

Після цих слів він розвернувся і зник за найближчою мазанкою. Амазонкам не лишилося нічого іншого, як забрати подарунки, бурдюки з водою, і так само мовчки виїхати за ворота.

Десь за годину колону наздогнала Руслана.

- Все гаразд, - доповіла вона Зарі. – Ми одночасно перерубали канати з двох боків, і міст поплив у бік Чорного моря. Після перших порогів від нього залишаться одні тріски.

Зара нічого не відповіла, тільки схвально кивнула. Вона думала про своє, про щось не дуже добре.

Легіон їхав на північ, у бік Києва. Дорога вздовж берега була пронизана глибокими коліями, вибитими в сухій глині, яка була якогось потворно-жовтого кольору, і віддавала під копитами коней неприємним хрускотом. З обох боків росла бура трава, а низькорослі вигнуті дерева покривала товста волохата кора. Повсюди росла ожина, серед одиноких дерев, які тягли до неба свої слабозелені гілки.

За старою розваленою заставою дорога повернула ліворуч, і незабаром вперлася в стіну густого, дикого лісу. Дорога прорізала його наскрізь, і виходила до Києва. А якщо точніше, то до заміської Слободи. Якщо хтось і їхав на Київ, то тільки цією старою дорогою, нікуди не звертаючи. В лісову глушину, від дороги, йшли стежки лісорубів та вугільників, та ще й тих, хто не знав княжого закону. У всі часи ця місцевість мала назву «рижий ліс», і вважалася нечистою. Варто було тільки звернути з дороги і заглибитися в хащі, по одній із стежок, що звивалися серед дерев, то можна було їхати цілий день, не бачачи денного світла. Побачити там можна було лише вовків та розбійників.

Але за всіх часів дружина київського князя стежила за порядком в цій лісовій гущавині, від Києва до Летча. Вони вирубували дерева по обидва боки дороги, і розчищали просіки в лісі. Але останніми роками тут все занепало та заросло. Чагарники та молодий ліс підступили до самої дороги, яка була ґрунтовно розбита возами та розмита дощами.

Колона амазонок повільно просувалася цією старою лісовою дорогою. Повітря було насичене вологою, а небо покривали свинцеві хмари. Уздовж дороги стояли величезні вікові дерева – наче залізні колони, які підтримували нависаючі небеса. Амазонки їхали мовчки, поглядаючи на всі боки і прислухаючись до звуків. Але ліс жив своїм життям: перед колоною пробіг олень з оленихою, шмигнула лисиця, потім вовк пірнув у хащі. І більше нікого і нічого на дорозі, – ні людей, ні нелюдів.

Перед полуднем ліс закінчився, і дорога стала більш придатною для їзди. Вона пішла між величезними валунами, потім почала підніматися вгору, обігнула сосновий гай і вийшла на величезну рівнину.

- За рівниною починаються Видубичі, - сказала Руслана, звертаючись до Зари. - Я в дитинстві була тут, і тому це запам'ятала.

Долина за лісом була обжита та доглянута, поля чергувалися з вузькими фруктовими посадками, немов відокремлюючи володіння різних громад. На безкрайніх полях шелестіли на вітру зелені сходи посівів. Біля Дніпра простягалися пасовища, зарослі будяком. Небо було ясне та прозоре, як скельце. Десь у вишині співали жайворонки. На заході, біля самого обрію, починалися інші ліси, які розчинялися у фіолетовому тумані. Дорогою іноді зустрічалися селяни, в сірих домотканих накидках, які їхали на возах, так і йшли пішки. Багато хто, побачивши колону озброєних войовниць, поспішно звертав з дороги, від гріха подалі. Слава про переяславських амазонок швидко поширювалася, по всіх землях Русі.

Нікатея наблизила свого коня до Руслани і промовила:

- Ти, напевно, побачиш, що Київ значно виріс з часів твого дитинства, якщо, звичайно, не постраждав від якоїсь чуми або міжусобних воєн.

- Я не думаю, - відповіла Руслана. - Київ залишається однаковим вже багато століть, з незапам'ятних часів. Його часто руйнували, але потім швидко відбудовували. Цикл життя та смерті тут блискавично відновлюється. Так казав мій учитель.

- Ти кажеш так упевнено, ніби прожила тут тисячу років, - проговорила Зара, що під'їхала, – а списуєш все на слова міфічного вчителя.

На обличчі Руслани з'явилася загадкова посмішка. Справді, у нескінченній сталості таких місць, як Київ, було щось заспокійливе. А все тому, що древні традиції тут передавалися з покоління в покоління, і ритми природи відігравали головну роль для цього народу, приносячи йому рівновагу та умиротворення.

- Весь світ тримається на таких містах, як Київ, – промовила Руслана, відповідаючи на слова Зари. - Я так думаю.

Зара голосно засміялася, і процитувала слова вуличного переяславського поета:

«І метушня їх знаті, її капризи та понти

Тут зовсім недоречні

І нікому з містян не цікаві.

Недовговічність їх планів йде пилом в небеса

Князі приходять та уходять, наче ранкова роса

А кияни лишаються вічно».

Нікатея слухала їхню розмову, підозріло озираючись на всі боки. Її інтуїція і пам'ять буквально кричали: це була та сама долина, перед Містом Семи Пірамід, де вона залишила Ареса і Ліліт. Але як все змінилося за десятки тисячоліть. На місці кам'яного плато виріс ліс, а замість величезних пірамід вона бачила вдалині пагорби. На цих пірамідах-пагорбах, у променях сонця, сяяли далекі купола соборів і храмів. Під цими київськими храмами, всередині пагорбів, Нікатея, своїм внутрішнім зором, бачила сяючі піраміди допотопної Атлантиди. Це місто стояло на Семи Пагорбах. Господи! Скільки ж часу пройшло! Сім Пірамід перетворилися на Сім Пагорбів! Нікатея перевела погляд з пагорбів Києва на цікаву процесію, що виходила з відкритих воріт міста, щоб надати амазонкам належні почесті. Що це була за процесія, вагатися не доводилося. Попереду майоріли прапори, з ликами святих, а з натовпу долинали урочисті церковні псалми, і несло димком від кадил дияконів.

"О Боже, і тут ці жреці! – подумала Нікатея».

Тут слід зауважити, що відразу за рівниною проходив земляний вал Видубичів, з першою фортечною стіною на ньому, і з величезними воротами посередині. По периметру стіни височіли вежі, які піднімалися вгору набагато вище самих стін. Кожну вежу вінчав вінець обламаних нерівних зубців. І до воріт цієї першої стіни під'їхала колона Легіону, обігнувши низку возів, що чекали на огляд княжої дружини. Зара швидко про щось переговорила з священиками, і амазонки, не зупиняючись, в'їхали до фортечної брами, біля якої чергували стражники, з суворими обличчями і в довгих кольчугах. Вони одразу почали звільняти прохід у воротах, від зиркаючих селян, - не шкодуючи своїх копій, древками яких підганяли занадто повільних. Стражники також стояли на всіх вежах муру. Час був тривожний: варти посилені, роз'їзди збільшені, селяни мобілізовані.

За першою стіною починалося ще не саме місто Київ, а лише його передмістя. Куди тільки діставало око, на рівній відстані один від одного, лежали поселення, що кишіли людьми. Кожне поселення нагадувало чи то мурашник, чи то садок для кроликів. Від Руслани Нікатея дізналася, що всі ці поселення мало загальну назву - Слобода, і виникали вони спочатку біля міської брами, а потім розросталися в глибину. Так, це була Слобода, і сьогодні тут був черговий базарний день. Коли колона амазонок трохи від'їхала від воріт, місцеві жителі підняли страшний ґвалт та гуркіт. Вони гриміли сковородами та горщиками, і радісними криками вітали амазонок. Амазонки, в голові колони, почали окриками та погрозами розчищати шлях Легіону, крізь людський натовп. Деякі амазонки у відповідь піднімали руки, вітаючи всю цю какофонію, влаштовану слобожанами. За якусь мить всі заспокоїлися, амазонки поїхали далі, а містяни продовжили торгувати та торгуватися.

Всюди юрмилися люди, продавці та покупці. Селяни з навколишніх селищ торгували пирогами, ковбасами, гусями, качками, морквою, ріпою, борошном та всіляким зерном. Вуличні рознощики розхвалювали свій товар: кошики, віники, глиняні горщики, рукавиці, шапки та багато чого іншого, що залишилося після зими. Торговці фруктами вмовляли купити в них сушені яблука та груші, і якісь дивні плоди, привезені з далеких країн. Пекарі розхвалювали пахущий, ще гарячий хліб, пиріжки та інші смаколики. Були тут і жонглери з музикантами, які грали на різних інструментах. Княжі дружинники, з похмурими обличчями, про щось жваво сперечалися з ковалями, бурхливо жестикулюючи.

Серед чоловіків легко виділялися ті, хто старший: вони всі, як на підбір, мали довгі вуса та вислі брови. Всі вони були в просторих сорочках і тримали в руках лопати, вила, сокири та граблі, якими торгували. Жінки явно віддавали перевагу вишитим квітчастим візерункам, а у багатьох квіти були навіть у волоссі. У молодих жінок вишивка обмежувалася блузами, а в старших вишиті були цілі сукні. В старих жінок квіти, і кучеряві рослини, піднімалися від подолу і до шийного ворота. За цією вишивкою, швидше за все, визначали вік, сімейний статус та становище в суспільстві. І це різнокольорове море колихалося із сторони в сторону…

Крізь це людське море повільно рухалася колона озброєних амазонок, з цікавістю розглядаючи все навкруги. Тут було набагато жвавіше та веселіше, ніж на ярмарку в Переяславлі. Уздовж вулиці, якою їхали амазонки, крамарі зазивали людей своїми товарами, викладеними на лотках, перед лавками. З вікон великих заїжджих дворів долинала тиха музика, грали сопілки з цимбалами. Амазонки намагалися нічого не пропустити в цьому бурхливому морі людських емоцій. Вони були настільки захоплені цією картиною, що не помічали, з якою цікавістю їх розглядали дружинники та містяни. Адже для місцевих жителів вони здавалися казковими істотами, які вийшли з міфів та легенд. Особливо дві високорослі принцеси, в голові колони. Їх зовнішній вигляд міг кого завгодно збентежити і позбавити самовладання.

Виїхавши за межі ярмарки, амазонки поїхали повз харчевні та кузні, минали житлові будинки, крамниці та майстерні різних ремісників, - шевців, теслярів і шкірників-фарбувальників. Людей тут було небагато; вони проходили мовчки, і всі були якісь сумні та похмурі. Ніхто не сміявся, і навіть не посміхався. Тут широку дорогу перетинало безліч вузеньких вуличок, що павутинням огортали передмістя. І незабаром ця дорога вперлася у ворота другої фортечної стіни, що виходила до Лаври. Біля воріт стояли стражники, але самі ворота були відчиненими. Дружинники, в кольчугах та залізних шоломах, входили та виходили з відкритих воріт, з високо піднятими ґратами. На сторожових вежах стояли воїни в червоному одязі. Один із них перегнувся через стіну, і з цікавістю дивився на амазонок. Потім він покликав товариша, і вони здивовано почали розглядати озброєних дівчат.

Нікатея помітила насторожені погляди деяких стражників, хоча дівчата їм мило посміхалися. Коли Легіон під'їхав ближче, вартові заспокоїлися і навіть привітно замахали руками. Дехто на стіні навіть заплескав в долоні, вітаючи войовничих монашок з Переяслава.

Нікатея помітила, що все місто оперізувало кільце цієї другої фортечної стіни. І ця стіна була набагато вищою та ширшою за першу: це були потужні зубчасті стіни, прорізані вузькими бійницями, через які, за потреби, на голови ворогам можна було кидати каміння та лити киплячу смолу.

- Ви до нас із офіційним візитом, чи заради власного задоволення? - завченою фразою запитав сотник, одразу за воротами.

- Заради власного задоволення, - уїдливо відповіла Зара. – Мій Легіон тільки відпочине та помиється, то зразу почне задовольняти ваших дружинників. Ти доповів князеві про наше прибуття?

- Гонець вже в дорозі, - відповів сотник з посмішкою. – То коли мені розраховувати на втіхи?

- Коли перепливеш Дніпро, і нарубаєш дров! - крикнула йому у відповідь Руслана. - Якісь ви дрібні на вигляд, княжі дружинники, і трохи дурнуваті!

Не зупиняючись перед воротами, колона амазонок проїхала попід ґратами і потрапила до «нижнього міста», що знаходилося за другою стіною. Всі їхали мовчки, і чутно було лише хрускіт дрібних каменів під копитами коней. Місто тут жило по-своєму, і все в ньому дихало простотою та розкішшю.

За другою стіною амазонки опинилася серед охайних різнокольорових хатинок, із прикрашеними ганочками, різьбленими віконницями та широкими дверима. Їхні дахи поблискували добротною глиняною черепицею, яка чередувалася з соломою. Тут було не так людно, і рідкі перехожі зупинялися, щоб подивитися на колону озброєних дівчат. Господарі будинків виглядали з вікон, щоб вгамувати свою цікавість. Вуличних торговців тут було мало. Зустрівся точильник, продавець вугілля та розвізник води, зі своїм візком. На високі пагорби питну воду доставляли з колодязів на рівнині, постійно поповнюючи запаси.

Колона амазонок взяла правіше, і поїхала між Дніпром та лаврськими пагорбами. На цих пагорбах будинки розташовувалися ярусами: різних кольорів, форм та розмірів. Були серед них сині, білі, жовті, квадратні та круглі, великі та маленькі, кам'яні та дерев'яні. Лавки, харчевні, мазанки, склади та стайні, комори та сараї. Великі крамниці стояли кучно, впритул одна до одної. Господарі, зазвичай, селилися над своїми крамницями, тому другий поверх виступав вперед, нависаючи над вузькою вулицею. Власники крамниць, зважаючи на всі обставини, відносилися до категорії людей не надто заможних, але працьовитих. Їхні будинки не відрізнялися розкішшю, але були в зразковому стані. Вулиці, біля них, були ретельно прибрані, а вологе повітря наповнював запах квітів і свіжоспеченого хліба. Ліворуч, на пагорбі, виблискували монастирські лаврські бані, вкриті сусальним золотом. Всі ці будівлі належали до «нижнього міста» Києва. А праворуч, уздовж берега Дніпра, погойдувалися круглобокі кораблики та широкі плоти-баржі.

Незабаром Легіон під'їхав до Золотих воріт. За третьою стіною, за Золотими воротами, знаходилося «верхнє місто», Гора, – з храмами, соборами та князівськими теремами. Тупіт копит, по кам’яній дорозі, гулко віддавався в тиші.

Руслана гукнула стражника, що стояв на вежі Золотих воріт:

- Гей там, нагорі!

- А ви хто такі? - крикнув стражник.

- Ми пекарі, пиріжків вам привезли! - крикнула у відповідь Руслана. – А ти не бачиш, хто ми такі?

- Зачекайте трохи, - крикнув стражник, і зник за вежею.

Незабаром на воротах задзвеніли ланцюги і заскреготіли ржаві шестерні лебідки: це з дубових воріт, оббитих залізом, знімали величезну бронзову засувку. Ще кілька хвилин, і ворота зі скрипом почали відчинятися. Коні переступали з ноги на ногу, вловлюючи нетерпіння своїх наїзниць. Згодом ворота відчинилися ширше, і колона повільно почала проїжджати під підйомними ґратами.

Коли голова колони проїхала ворота, то наданий киянами прийом потряс навіть Нікатею з Зарою, які багато чого бачили в своєму житті. З усіх веж фортечної стіни, що височіла над міськими будівлями, затрубили сурми. І хоча гра трубачів залишала бажати кращого, принцесам ще не доводилося чути трубачів, які грали б з такою старанністю. Містяни, понад тисячу, оточили простір перед Золотими воротами, плескаючи в долоні. Серед тих, що зустрічали, було набагато більше жінок, ніж можна було очікувати в такій ситуації. Вони кидали квіти під ноги коней, висловлюючи радісний тріумф і захоплення. Багато чоловіків пильно розглядали породистих амазонок, що розгойдувалися в сідлах, виблискуючи кольчугами в променях сонця. Хоча більшість цікавили їхні коні, які були не менш породисті, ніж самі амазонки. Зграя собак захлиналася від гавкоту, стрибаючи на колону, але все ж таки трималася подалі від копит коней.

Легіон проїхав повз Софіївський собор, оминув площу, і вперся своєю головою у ворота Михайлівського собору. Біля воріт перші амазонки притримали коней, бо сам київський князь Михайло вийшов назустріч, підтягнутий та усміхнений. Він з цікавістю став розглядати дівчат, своїми ясними блакитними очима. Михайло був гарним та струнким, незважаючи на свій сорокарічний вік. Було видно, що в гнучкому тілі князя жила неабияка сила. Його світле, немов вигоріле волосся, розвивалося на вітру. На плечі був накинутий червоний плащ, груди закривала блискуча кольчуга. На поясі красувався приторочений короткий меч, розписаний загадковими ієрогліфами.

- Ваша високість! – крикнув сотник з варти, що супроводжував колону від воріт. - Вони приїхали з Переяслава, і привезли сумні звістки! Але я не встиг запитати їхні імена!

- Мене зовуть Зара, я настоятелька жіночого монастиря в Переяславлі, якого вже нема, - голосно викарбувала Зара. – Поруч моя сестра, Нікатея. А за нами Легіон Білих Дам.

- Вітаю вас, відважні амазонки! - князь відсалютував своїм коротким мечем, із захопленням розглядаючи колону войовниць. - Ви прибули якраз вчасно, містяни дуже налякані майбутньою війною.

- І тобі доброго дня, князю! - вигукнула Зара, зістрибуючи з коня. – Ми проїдемо всередину цих святих мурів?

Михайло коротко кивнув, і взяв жеребця Зари під вуздечки, зі зворотного боку від його голови. Так вони разом, із Зарою, і повели коня на подвір'я Михайлівського собору. Той відрізок шляху, що вони йшли поруч, між ними відбувалася тиха та жвава розмова. Але її, звісно, ніхто не чув.

За ними повільно заїхала колона амазонок, з цікавістю розглядаючи казарми та стайні князівських дружинників. А ще всі звернули увагу на велику двоповерхову будівлю зліва, із сірого каменю, під темно-сірою черепицею, з широкими вікнами та різьбленими дубовими дверима. Князь віддав розпорядження, і його дружинники швидко звільнили цю будівлю, поступившись амазонкам. А самі амазонки вже почали розміщувати своїх жеребців у стайнях, напувати та кормити їх, перш ніж самим розташовуватися в казармах. А частина амазонок, більш юних та бешкетних, побігла за стайні, звідки відкривався чудовий краєвид на широкий Дніпро і річковий порт.

На подвір'ї об'ємистий котел випаровував апетитний запах, від якого роти наповнювалися слиною. Від меншого котла піднімався пряний запах вареної ріпи. Руслана зморщила свого носика і підійшла до більшого казана. Зараз їй більше хотілося м'яса, ніж вареної ріпи. До казана підбігла стара жінка, і почала мішати варево довгою дерев'яною ложкою. Потім вона оцінила поглядом Руслану, знизу-доверху, і відійшла в сторону з посмішкою, чухаючи пальцем гачкуватий ніс. За старою уважно спостерігала Нікатея, яка в цей час розстібала попругу під сідлом. Не зводячи погляду із старої, вона поклала сідло на довгий стіл під навісом. Потім щось згадавши, махнула рукою і пішла до столу, де сиділа Зара з князем Михайлом, які щось жваво обговорювали. Нікатея присіла на лаві, трохи далі від них, але все ж таки уважно прислухалася до їхньої розмови. Зараз говорив князь:

- Я розіслав гонців у всі села князівства, але мало хто відгукнувся на мій заклик. Нам би час виграти, та підтягнути до Києва нові сили, перш ніж розпочнеться облога міста. А ще час потрібен не лише для того, щоб зібрати військо, а й щоб відправити наших близьких та рідних у безпечні місця.

Тисяцький Дмитро, який сидів біля князя, перевів погляд із Зари на Михайла, насупив брови і виразно подивився на князя.

- Так і тобі доведеться виїхати, Михайле, - сказав він. - Потрібно в Уропі зібрати армію, для війни з ордою хана Батия. Ти забереш із собою дітей і жінок, всіх хворих та калік, і переправиш їх на захід, до Галичини. Не можна вести війну, коли в гущі битви опиняються беззахисні люди. Вони будуть зв'язувати нам руки, і сковувати наші дії.

- Добре, я подумаю над цим, - відповів Михайло. – А тепер ви повинні вибачити мене, бо я мушу вас покинути. Сьогодні ми маємо останній ярмарок, і незабаром більшість містян покинуть Київ. Я маю з'явитися на ринковій площі, бо це мій обов'язок перед киянами. А нашу розмову ми продовжимо найближчим часом.

Нікатея не стала більше втомлювати себе розмовами, і пішла до будівлі, визначеної князем для їхнього проживання. Ця стара казарма стояла ліворуч від входу до собору, і була побудована років сто тому, для розміщення князівських дружинників. Як розповіла Марія, яка знала історію Києва, на той час це було одне із чудес світу. З усієї Русі тоді зібрали самих досвідчених живописців, для розпису її стін і стелі, ліплення та спорудження статуй. Але для чого це було зроблено, вже ніхто й не пам'ятав. На сьогодні більшість цих статуй зникла, а розписні стіни та стеля облупилися і обсипалися.

Нікатея увійшла до будівлі, і втомлено піднялася сходами на другий поверх. Лампи тут не горіли, а денне світло проникало через високе вікно, на проміжному майданчику. Принцеса пройшла між двома амазонками, за сходами, одна з яких мовчки вказала на двері її кімнати. Нікатея увійшла всередину, і одразу попрямувала до палаючого каміна. Присівши на лаву біля вогню, вона зняла хутряну накидку, кольчугу, відстебнула меч і склала все це в кутку. Потім почала оглядати саму кімнату.

Скрізь було дерево та коване залізо, сіра підлога з кам'яної плитки, висока стеля з балками, і ряд вікон, що освітлювали хори. Всюди на стінах були мальовані ліки князів, висіла колекція старої зброї, чорніли плями сажі навколо каміна. Її кольчуга блиснула сріблом, від полум'я в каміні, і їй здалося, наче вона покрилася легкою замороззю.

Наступної миті її спину торкнувся холод, наче від подиху морозного вітру, хоча двері й вікна були щільно зачинені. Потім холод заповнив кімнату, заглушивши тепло, що йшло від каміна. Полум'я, як і раніше, палало яскраво, але тепла вже не було. Але за кілька миттєвостей все прийшло в норму. Нікатея провела рукою по скронях, потерла їх, і підійшла до вікна. Її погляду відкрилася широка площа, з протилежного боку якої стояв інший собор, повз який вони нещодавно проїжджали.

Вітер розвіяв хмари, і вперше за довгий час визирнуло сонце. Воно освітило площу, відбилося від золотих куполів собору навпроти, і засліпило принцесу. І в цю мить вона помітила, що на краю площі, стоячи на колінах, працює чернець у сірому одязі. Він очищав землю від бур'янів, прополюючи маленькі грядки. На цих грядках росли кущі червоних троянд, і більше нічого. Багато з них ще не розцвіли, але бутони вже набрякли. Коли чернець підвівся і пішов між грядками, то Нікатея зрозуміла, що він колись був воїном. Чернець ступав обережно, ніби тримаючи руку збоку, на рукояті меча. Вона мимоволі посміхнулася, і з подивом повела плечима. Все було б нічого, але цей чернець її зацікавив. Щось у його образі було знайоме, хоча вона знала, що ніколи його не зустрічала. Він був високим, атлетичної будови, з довгим чорним волоссям, яке обрамляв сріблястий обруч на голові. Інтуїтивно принцеса перевела погляд на його ноги, на чоботи. На ньому були зелені шкіряні чоботи, до самих колін. Нікатея знала, що такі чоботи носили тільки Титани Атлантиди. Але звідки вони в нього? І ще вона відчувала, що ця людина чогось боїться. Та й чи чернець він взагалі?

З коридору долинули звуки кроків, позаду рипнули двері.

- Насолоджуєшся самотністю? - запитала Зара, ставлячи кошик на стіл. – Тут хліб, сир, квас і шматок пирога.

- Ні, я просто думаю, - відповіла Нікатея. Про цього дивного ченця вона вирішила нічого не говорити сестрі.

- Гарне місце, і є час для роздумів про вічне.

- Так, гарне, - відповіла Нікатея. - Зара, ти знаєш, що ми не зможемо захистити це місто.

- Я знаю, Ніка, тут все просякнуте смертю, - відповіла сестра. - Коли настане час, ми підемо звідси на захід, до Карпат. У Батия надто велика армія, понад сто тисяч воїнів, і він бачить сенс свого життя не в наживі, а у війні. Хоча, навіть не у війні, а в елементарній різні. Нашими силами його не здолати.

- Але в нас є свята місія, звільнити цей світ від тирана, - промовила Нікатея.

- Звільнити світ від тирана? – перепитала з посмішкою Зара. - Ти думаєш, після Батия не буде інших тиранів?

- Звичайно будуть, - відповіла Нікатея, - але завжди знайдуться люди, які підуть проти них. Так завжди було в історії.

- Так, тільки частенько було по-іншому, - спростувала її слова Зара. – Завжди знаходилися такі, хто бруднив добро злом. Один знаходив цілющу траву, а інший робив з неї отруту. Один плавив залізо для плуга, а інший клепав з нього мечі. Немає такої речі, яку б не торкнулося зло.

- Навіщо Батий убиває стільки мирних людей? - запитала Нікатея, змінюючи тему розмови. - З якою метою? За що така злісна помста?

- Лисиця в курнику, - відповіла Зара, знизивши плечима.

- Ти про що?

- Лисиця, забравшись у курник, душить всіх курей підряд, хоча їй стільки не з'їсти. Оргія смерті. Навіть не знаю, чому так буває. Декому просто подобається вбивати, просто так, заради забави.

Нікатея здивовано подивилася на Зару.

- Але ми ж не кури, правда сестро? Лисиця може й шкурки позбутися, переплутавши курники.

Принцеси голосно розсміялися. Але вже за мить Зара серйозно промовила:

- Цей світ сповнений зла, і в ньому живе дуже багато беззахисних людей. І цю частку свого життя ми маємо прожити з користю для них. І тим більше, щось не хочеться, щоб якийсь паршивий демон завадив нам повернутися додому.

- А ти думаєш, ми маємо можливість повернутися додому? - запитала Нікатея сестру. - І де тепер наш дім?

- Не знаю, - відповіла Зара. – Земля, як і вся сонячна система, входить до Аджійських лісів, і скоро зануриться в темряву. Ще довго не буде золотого віку на землі, а будуть голод та хвороби. Не буде міст, що сяють вогнями і куполами, що впираються в небеса. Не буде всього цього, до початку Ери Космон, яка розпочнеться за вісімсот років.

Зара хотіла ще щось сказати, але тут почувся гуркіт з-під землі, стіни кімнати затремтіли. За мить задзвонили дзвони.

- Що це було? - розгублено запитала Зара.

Нікатея відповіла сестрі, сумно посміхнувшись:

- Зараз ми перебуваємо на пагорбі, як ти помітила. Але це не пагорб зовсім, а одна з пірамід. І вона іноді починає вібрувати, входячи в резонанс з ядром планети. Іноді таке відбувається.

- Ніка, мені здається, ти щось замовчуєш, - сказала Зара. - Якоюсь загадковою ти стала, після Атлантиди. Зараз, напевно, перетворишся на драконицю, пихнеш вогнем і відлетиш у вікно.

Нікатея сумно посміхнулася, і кивнула у відповідь.

Зара підійшла, і поклала їй руку на плече.

- Ти намагаєшся мене втримати, щоб я не відлетіла, - засміялася Нікатея. – Зачекай, я спочатку пихну вогнем.

Зара уважно подивилася на сестру і промовила:

- В тебе ще буде шанс змінити цей світ, але вже без мене.

- Я завжди відчуваю, коли ти починаєш говорити дурниці, - зауважила Нікатея. - Може, тобі варто стати звичайною жінкою, народити дітей, готувати обід для чоловіка, який повертається з оранки на полі?

Зара зробила гримасу і промовила:

- В моїй кімнаті є чан з теплою водою, яка скоро охолоне, поки ми тут теревенимо без діла. Нам треба змити з себе весь цей бруд.

- Чудово, це те, що зараз треба, - озвалася Нікатея. – Але в мене є ще одна справа, на короткий час. Потрібно з одним ченцем поговорити.

- Добре, - відповіла Зара. - Моя кімната наприкінці коридору, праворуч. І передавай привіт своєму ченцю, моя загадкова дракониця.

- Побачимося пізніше, - відповіла Нікатея сестрі. – Поки ще нічого не вирішено. Світ ще обертається навколо нас, і пісок так само пересипається під ногами. Колесо Часу, чула про таке?

- Звісно чула. Від тебе й чула.

Нікатея кивнула і запитала:

- І що робитимемо, з цим Колесом?

Вже в дверях Зара повернулася і відповіла:

- Ми самі обертаємо це Колесо, моя люба сестро. Тепер наш обов'язок – подбати про безпеку цієї країни. Ми зупинимо тих, хто прийшов з мечем на цю землю. Бо все має свій початок і кінець.

- Я з тобою цілком згодна, - відповіла Нікатея. - На пагорби Києва піднятися не важко, важко потім спуститися.

Дві сестри, принцеси часів Великої Атлантиди, голосно засміялися. У всі часи, з моменту створення людини, так сміялися лише одні істоти на Землі. Так сміялися лише втілені Хранителі, ефірійні ангели…

Щось мигнуло, потім ще раз мигнуло. Час зупинився, але за якусь мить знову запустився. Якось, непомітно для всіх, відбулося перезавантаження всієї планети…

P. S. А в цей час, під Черніговом, далеко від Києва, командувач монгольським туменом зламав Батиєву печатку. Знесилений гонець доставив пергаментний сувій у польовий табір, на стоянку третього тумену ханської орди. Було очевидним, що він скакав без сну та відпочинку багато днів. Командувач Мунке прочитав послання, вийшов з юрти і віддав терміновий наказ. І вже наступного ранку, ще до світанку, третій тумен хана Батия вирушив на Київ…