Планета Богів

Серія «Діти Атлантиди»

Книга 4

Розділ 1

Як свідчать розкидані по Землі датчики часу, ці події відбувалися за сімдесят п’ять тисяч років до Ери Космон, наших днів. Земля тоді завмерла в очікуванні Третього Всесвітнього Потопу, і Боги рахували останні години існування Великої Атлантиди.

На дальньому кінці макового поля стартував сріблястий космічний корабель, із незвичними пасажирами на борту. Він піднявся в стовпі блакитної плазми, і стрілою злетів у небо, пронизуючи свинцові хмари. Згодом, ще на мить, майнув золотим відблиском, у світлі ранкового сонця, а потім назавжди зник за хмарами. Нікатея, принцеса амазонок, зі своїми дітьми відлітала на планету Арістон, дванадцяту планету Сонячної системи. Ліріанці, за своїм давнім ритуалом, забирали з Землі правлячу династію планети, перед черговим Всесвітнім Потопом.

Нікатея сиділа з дітьми в напівосвітленій кімнаті корабля, чекаючи якихось подій. Оглядові екрани перед ними були заповнені зірками, - нещадно іскристими та загадковими, на тлі нескінченної космічної ночі. Навколо стояла тиша, чутно було лише гудіння внутрішнього гравітаційного поля та силових механізмів. Космічний корабель монотонно гудів, набираючи необхідну крейсерську швидкість. Серед кімнати стояв величезний стіл, із полірованого червоного дерева. Стеля каюти була прозорою, з панорамою зоряного неба, а стіни прикрашали мальовничі картини. Повітря було свіжим і прохолодним, але зі слабким запахом озону. Космічний корабель був реальністю, - дивною, але реальністю. Він був єдиною реальною річчю, бо решта всіх подій були нереальними. Нікатея болісно намагалася відокремити цю реальність від минулого життя з Абадоном, – своїм чоловіком та Лорд Богом земного людства. Але щось не давало їй спокою, щось уникало її розуміння…

Не встигла я осмислити всі останні події, як один із горизонтальних екранів переді мною відійшов убік, і з сусідньої кімнати вийшов чоловік, у незвичайному плащі. Плащ був із фіолетового матеріалу і переливався, наче шовк. Під плащем був триметровий ліріанець, який мав бліде обличчя та біло-жовте волосся, наче кульбаба на узбіччі дороги. З його появою в повітрі з'явився дивний, солодкуватий аромат.

- Нікатея, - почав він мелодійним голосом, із дивною інтонацією, - мені доручено доставити вас на планету Арістон. Ви вперше на космічному кораблі?

- Так.

- Політ – дуже гарне відчуття. Спочатку незвично, але потім все буде гаразд.

- Як мені вас називати? - запитала я.

На обличчі ліріанця, при моєму запитанні, з'явилася посмішка, - жорстка та стримана, наче застебнута на всі ґудзики. Якась військова посмішка.

- В цьому немає потреби, - відповів він. – Мені доручено донести вам наступну інформацію. Ситуація на Землі зараз дуже складна, атлантські чаклуни намагаються активувати «машину часу» і перенести вашу планету в майбутнє. На Землі вам загрожує небезпека, наближається планетарна катастрофа. На Землю послано спеціальний флот космічних кораблів, для евакуації обраних нами людей. Моє завдання – врятувати вас. Якщо коротко, то це все.

Я розгублено кивнула і глянула на Ареса, який уважно розглядав ліріанця, трохи насупившись.

- Так, ще дещо, - додав ліріанець, криво посміхнувшись. – Наш політ займе декілька днів, зараз ми не можемо здійснити квантовий стрибок, це дуже небезпечно.

Раптом, на якісь секунди, ліріанець здивувався, щось почувши по передавачу, а потім промовив.

- Мій помічник тільки-но передав: «Наші прилади зафіксували термоядерні вибухи на Землі, в районі острова Колайдерон. Атланти намагаються підірвати "машину часу".

- Отже, все пропало? - запитала Ліліт тремтячим голосом.

- Ніхто не знає, як поведуть себе атлантські чаклуни, - відповів ліріанець. – Схоже, вони більше не керуються людською логікою.

- Про що ти кажеш, ліріанець? - засміявся Арес. – Коли це люди керувалися логікою?

Ліріанець посміхнувся у відповідь.

- Як для дитини, то ти надто розумний.

Потім ліріанець щось згадав і промовив, уже виходячи із приміщення:

- Я гадаю, що в далекому майбутньому твоїми іграшками стануть зірки Всесвіту, син Абадона.

Коли він вийшов, я покликала дітей і посадила їх у крісла, поряд із собою. Я вже трохи прийшла до тями, і тепер дозволила собі зосередитися на дітях.

Переді мною сиділи двійнята, які були божественною копією свого батька. В них сконцентрувалася могутність того, хто вселяв землянам благовійний страх і трепет. Це були не просто п'ятирічні діти, це була первородна сила, предмет поклоніння та величі. Я знала, що з часом вони принесуть на Землю шалений запал віри, і затвердять на ній свою силу та володарювання. Але це буде ще нескоро, ох як нескоро.

- Поки ви ще маленькі, то будете мене слухатися, - звернулася я до дітей.

Арес уважно подивився на Ліліт, і обидва синхронно кивнули у відповідь.

Переліт до планети Арістон був не довгим, але, через очікування, здавався нескінченним. Мене давила тривога, і я не знаходила собі місця, з нетерпінням чекаючи прибуття в чужий світ. Намагаючись відволіктися від тривожних думок, я згадала майже все, що мало відношення до цієї планети ліріанців. Я спробувала згадати історію планети Арістон, бо хто знає, що там попереду.

Все починалося близько двадцяти мільйонів років тому, коли поряд із Сонячною системою пролітала планета-бродяга. Такі планети-бродяги не були чимось незвичним, але їхня зустріч з зіркою – явище дуже рідкісне, для величезного Всесвіту. Так ось, ця планета була захоплена майстер-вихором зірки, на ім'я Сонце, і вона приземлилася на орбіту біля неї. Планета мала розміри Землі, і була оточена оболонкою, з гарячих газів та пари. Згодом, по мірі віддачі внутрішнього жару, її атмосфера охолонула, і повітря повернулося до початкового стану. Невідомо, що було б із планетою далі, але її випадково помітили ліріанці, побачивши в «бродяжці» справжній скарб для своїх цікавих експериментів. Вони давно шукали щось подібне, але всі планети були або надто холодними, або надто гарячими, або мали якусь іншу ваду. І ось підвернулася їм ця планета, з майже ідеальною температурою та повітрям. Щойно на Арістоні ослабли шторми та землетруси, як планета була окупована гуманоїдами із сузір'я Ліри. Ці триметрові синьоокі цивілізатори швидко заселили планету Арістон, зробивши з неї точну копію планети Земля. Ліріанці вдихнули життя в цю мертву планету, вирішивши всі проблеми на ній. А головною її проблемою було те, що внаслідок слабкої гравітації (слабкої вихрії навколо неї) молекули води піднімалися у розріджену атмосферу, та розщеплювалися під дією космічних променів. І тому водень відлітав у відкритий космос, а кисень з'єднувався з мінералами, перетворюючи океани на пустелі. І тоді ліріанці придумали, як розпорошити найтонший шар золотого пилу в атмосфері планети Арістон. І, всього через тисячу років, цей ліріанський світ розцвів, наче бутон дивовижної квітки, під дбайливими руками досвідченого садівника.

Планета Арістон оберталася навколо Сонця по одній гіперболічній орбіті з Землею, але з протилежного боку, і досить далеко від трас регулярного космічного руху. Арістон була закритою планетою в Галактиці, і завжди охороняла свої секрети від землян, які неодноразово робили спроби розгадати їх. Ця планета була екранована так, що її неможливо було побачити з жодного телескопа Землі. На підльоті до неї чужий космічний корабель завжди натикався на невидимий екран, і зісковзував з курсу, входячи в мертву зону. Цей корабель не зупиняли і не уповільнювали, а просто відхиляли від маршруту. Корабель наче потрапляв на лід, він зісковзував зі свого курсу. Всі його прилади та механізми були в нормі, пілоти професійно коригували політ, але корабель зісковзував. Пілотів ця справа доводила до божевілля, і згодом планету Арістон залишили в спокої, про неї намагалися не згадувати.

Ця планета, що знаходилася на протилежному боці Сонця, грала роль людського інкубатора, рівного якому не було у всій Галактиці. На Арістоні були створені всі параметри Землі: температура, тиск, гравітація, радіація та склад атмосфери. Вся діяльність ліріанської цивілізації, на цій планеті, була скоріш експериментальною, ніж науковою. Тут вони виводили людські раси, якими потім заселяли Землю, після чергової катастрофи. Було безліч різних фактів, але на поверхню завжди випливав найважливіший, – для всіх людей Землі планета Арістон була рідною домівкою.

Розмірковуючи над цими ліріанськими історіями, я заснула біля дітей. Скільки я проспала, було невідомо, але коли я пробудилася від сну, то перше що я відчула, був солодкий запах волосся Ліліт. А згодом я зрозуміла, що наш космічний корабель, широкою орбітою, вже підходив до планети Арістон. Підлога і стіни стали прозорими, і я з дітьми, що також прокинулися, могли спостерігати навколишній простір.

Сама планета була невидима, або майже невидима. Була лише тінь на зоряному небі, ледве вгадуване скупчення матерії. Навіть на тлі Сонця, планета Арістон здавалася позбавленою якогось чіткого силуету. Вона ніби вбирала світло, а не відбивала його.

І вже згодом наш корабель увійшов у розріджену атмосферу, і повільно полетів над ідеально-геометричною поверхнею планети. Краса Арістона була неймовірною: внизу мелькотіли химерні міста-напівсфери, модульні ферми, штучні ліси та річки.

Космічний корабель пройшов крізь захисні енергетичні кордони, і завис в одній точці. Корпусом пробігла вібраційна хвиля, і він став напівпрозорим.

Небо вгорі стало незрозумілого кольору та форми. Воно являло собою різнокольорові смуги червоного, жовтого та синього відтінків. Ще було таке відчуття, що небо ніби крутилося довкола своєї осі, яка проходила безпосередньо крізь наш корабель.

Я дивилася вниз, де виднілася столиця планети Арістон, - величезне місто, осяяне яскравими кольорами та спалахами. Воно мало багато різних назв, але з галактичної мови перекладалося як «Райський Сад». Це місто було старим ще до зародження Атлантиди, навіть до появи перших лемурійців на Землі. І воно було накрите величезним скляним куполом, схожим на мильну бульбашку. Я дивилася вниз, і ніяк не могла уявити його розміри, бо поняття відстані тут розмивалося, оскільки місто змінювало обриси кожну мить. Смуги туману повільно пропливали між містом та космічним кораблем, які наче штовхалися знизу потоками гарячого повітря.

Перед очима пропливла Велика Піраміда, яка була під своїм особистим куполом. Я давно знала про її існування, і була готова усвідомити неймовірні масштаби цієї споруди. Але я критично помилилася, і тому впала в заціпеніння. Під скляним куполом, де знаходилася Піраміда, могло би спокійно розміститися ціле місто Бакстер, столиця імперії амазонок. Навколо Піраміди будинки виблискували дахами, які переливалися в сонячних променях. Будь-яку архітектурну споруду, породжену навіженою уявою, можна було знайти внизу. Там були будівлі у формі шестигранних та восьмигранних торів, гігантських пірамід, шарів та конусів. Візуально можна було визначити, що висота деяких споруд досягала понад кілометр, і всі вони були або прозорими, або напівпрозорими. Купола і стіни будівель вібрували та переливалися численними райдужними вогнями. Між ними буйно цвіли сади та били фонтани. Місто пронизували лазерні промені, вздовж яких літали машини.

Раптом щось незрозуміле почало творитися довкола. Небеса поступово набули зеленого відтінку, потім порозовіли. Очевидно, ліріанці якимось чином виділяли та дробили деякі елементи видимого світу, впливали на нього, і керували ним. Наяву було зрозуміло, що ліріанці зберегли те, що атланти втратили в своїх постійних війнах та всесвітніх потопах, – здатність до лінійного розвитку. В той час, як люди Землі бовталися у своїх вторинних культурах, ліріанці відкрили нові пласти в етиці та естетиці, біологічних науках та штучному інтелекті. Вони росли та змінювалися разом із Всесвітом, тоді як земляни застрягли на рівні лазерних рушниць, термоядерних бомб та природної магії. Для мене цей факт був незаперечним.

Я помітила, як загорілися посадкові вогні нашого корабля, і одразу, від Піраміди, вдарив сліпучий промінь, захоплюючи корабель у свої обійми. Наш корабель, який балансував на енергії термоядерного синтезу, почав повільно опускатися вниз, на величезну платформу біля скляної Піраміди. Тільки було незрозуміло, як він пройшов крізь скляну мильну бульбашку над містом? Згодом корабель почали поливати струменями води, змиваючи радіацію та охолоджуючи корпус, що потріскував від перенапруги.

- Нас чекають, - пролунав тихий голос. Ліріанець, який стояв у дверях, зробив запрошуючий жест. Ми з дітьми піднялися з крісел, і рушили за ним.

Коротким коридором ми вийшли до прозорих дверей, біля яких зупинилися і деякий час спостерігали. Від корабля, і до самої Піраміди, тяглася порожня площа. Струмки піску текли по її мармурових плитах, заносячи їх, наче снігом. Місто, всередині Піраміди, випромінювало м'яке сяйво.

Корабель повільно прокрутився навколо своєї осі, і приєднався до пасажирського перехідника, - довгої труби, що тяглася до Піраміди. Двері відчинилися, і ми з дітьми сіли в пасажирську капсулу.

- Дякую вам за приємну подорож, командире, - я чемно кивнула ліріанцю.

Той кивнув у відповідь, і глибоко вдихнув розряджене повітря Арістона.

Механізми закрутилися, щось загуло, і капсула помчала Нікатею з дітьми до Піраміди, - в ліріанське місто богів.

Полишивши капсулу, і ледь ступивши на дзеркальну підлогу величезного приміщення, я відчула бурхливі потоки психічної енергії, що наповнювали повітря. Відчуття було таке, наче ми опинилися в зоні потужного електромагнітного поля. Подивившись на дітей, я зрозуміла, що їх теж нудить від цього. Ще було відчуття незвичного стану, наповненого страхом. Простір кишів різними відчуттями, від яких було не по собі. Але вже за мить почуття страху змінилося легким занепокоєнням.

Колосальні розміри всього, на чому затримувався мій погляд, вражали. Жодна земна істота не бачила подібної сили, яка так неймовірно тиснула та пригнічувала.

Під куполом Піраміди світило штучне сонце. Ще безліч кришталевих куль просто висіли в повітрі, освічуючи все навколо. Обкладені золотом стіни відбивали та розсіювали світло цих куль, по всьому внутрішньому місту. Я з дітьми ніби опинилася всередині величезної призми, залитої яскравим світлом. Арес навіть затулив очі долонею і напружився. І це, явно, йому не подобалося. А тут ще підійшла якась істота, схожа на людину.

- Ласкаво просимо на Арістон, - озвався зустрічаючий.

Його мова щось нагадала мені. Я подивилася на його чоло, і роздивилася бліде татуювання серійного номера. За минулі роки я зовсім забула про існування андроїдів. Так, я вже багато чого забула, немало стерлося з пам'яті.

Потім андроїд повів нас по лабіринтах цієї будівлі, обвішаних світлопоглинаючими екранами. Скрізь гуділи енергетичні поля силового захисту.

Коридори, якими ми йшли, поступово і непомітно ставали ширшими та вищими. Незабаром ми увійшли до величезного музею скульптур. Неможливо було визначити величину цього залу, бо його розміри та контури змінювалися, залежно від кута зору спостерігача. По центру зали височіли п’ятидесяти метрові статуї інопланетних друзів ліріанців: паскатів, анубісів, ящерів та багатьох інших створінь Всесвіту. Статуї були вироблені із золота, оріхалка та синього кришталю. В цьому музеї було безліч дивовижних речей, описати які було просто неможливо.

Наприкінці зали до нас підійшов триметровий озброєний ліріанець, який замінив людину-андроїда. Він повів нас коридорами і переходами, минаючи безліч овальних дверей, що мерехтіли різнокольоровими вогниками. Коридори, якими ми йшли, поступово ставали ще більш вищими та ширшими. І тут попереду виникли неабиякі двері, які були настільки величезними, що їх, швидше за все, треба було назвати брамою, аніж дверима. Ці ворота відчинилися, і ми увійшли до величезної зали.

Я відчула якесь лякаюче задоволення, потрапивши в це приміщення. Багато питань, що виникали в моєму житті, отримали тут своє роз'яснення. Слід зауважити, що не всі отримані відповіді мене задовольнили.

- Що це означає? - швидше механічно, ніж усвідомлено, запитала я у ліріанця.

- Це частина величезної колекції мистецтва Галактики, - відповів він. – Багато хто мріє побачити її, але не всім це дозволено.

- Щось у цій залі неправильне, - зауважила я.

- Простір тут влаштований за принципом калейдоскопа, - сказав провідник. – Зал набагато більший, ніж здається. Ти можеш обійти його багато разів, і щоразу виявиш новий набір експонатів. Тут простір та час знаходяться в особливій системі координат, які постійно змінюють свої космічні кути. Не беруся стверджувати точно, але, на мою думку, тут проходить межа перетинів штучно створених рівнів реальності.

Незабаром ми вийшли із зали в коридор, наприкінці якого виднілися ще одні величезні двері, що викликали не менше здивування. Вони були десь сорок метрів заввишки, і в половину того завширшки. По обидва боки від них височіли кам'яні статуї звірів. Звірі були величезними та лякаючими, схожими чимось і на собак, і на тигрів; короткохвості та довгоморді.

- Це гаритуди, - пояснив ліріанець. – Геральдичні звірі місцевої аристократії.

Коли наша процесія наблизилася до дверей, вони м'яко роз'їхалися в різні сторони, відкриваючи величезне приміщення, в якому могла би вільно розміститися Велика Піраміда Атлантиди. Кришталеві колони, що підтримували стелю, переливалися різнобарвними вогнями. На колонах було вигравіровано тисячі рунічних знаків та людських зображень. І не лише людських. Архітектурні тонкощі вражали, а куполоподібна кришталева стеля говорила про нелюдські інженерні здібності її творців. По периметру, цієї тронної зали, у витончених нішах та на окремих постаментах, височіли скульптури представників раси ліріанців. Всі вони були з чистого золота, з вкрапленнями дорогоцінного каміння. Між ними висіли картини, із дивовижними краєвидами невідомих світів. Навіть час тут йшов якось по-особливому. Да, важко описати те, що було так непросто.

Це був тронний зал Імператора Ану, правителя планети Арістон. І далі, по периметру всього залу, з інтервалом в десять метрів, стояли високі ліріанці служби охорони, одягнені в дзеркальні сіро-чорні обладунки, із золотими пластинами на грудях. Їхні обличчя приховували рифлені склопластикові шоломи, що щільно прилягали до голів, і у всіх подробицях повторювали лінію чола, вилиць та носа. Очі ховалися за блакитними скляними вставками. Озброєні вони були невеличкими лазерами, які знаходилися в сріблястих футлярах.

В центрі зали, на величезному троні із синього скла, що мерехтів у коконі захисного поля, сидів велетенський білявий ліріанець, щось середнє між лемурійцем та атлантом. Це була гора м'язів, із величезним кулоном-амулетом на грудях. Його волошкові очі нагадували котячі, і з цікавістю вивчали Нікатею з дітьми. За троном, напівколом, стояло ще близько дюжини охоронців. Всі вони були однаково красивими та стрункими, як близнюки-брати. Їхні уважні сині очі пронизували прибульців, немов промені лазера. Але, все-таки, вони мали приємні людські обличчя, без жодних ознак ворожості. На лівій щоці у кожного з них було хитромудре татуювання, що нагадувало якусь магічну руну. З ніг до голови вони були одягнені в обладунки, з полірованого золота, що щільно прилягали до їхніх тіл. Вони мали такий самий зріст, як і атланти. За спиною в кожного були приторочені мечі, а на поясах бовталися масивні лазери.

За наказом Імператора воїни, в сіро-чорних обладунках, що знаходилися по периметру зали, зняли склопластикові шоломи. Тепер нам відкрилися їхні обличчя, зовсім не схожі на людські. Це були собакоголові анубіси, з тризіркової системи Сіріуса. Між ними та Імператором стояли ще дивніші істоти. Їхні великі пташині голови, поставлені на людські плечі, вражали незвичайністю та живими жовтими очима.

Лунала тиха музика, а по обидва боки гігантського приміщення, ближче до трону, юрмилися люди-земляни. Вони завмерли, наче манекени у вітрині розкішного магазину. Здалеку неможливо було розібрати їхні обличчя, але вся ця символіка раптово розбудила в мені спогади про імперію амазонок, про матір-царицю, про сестер. На якусь мить я поринула у своє минуле…

Діти за спиною Нікатеї почали перешіптуватися.

- Погодься зі мною, що ми не надто гарно вбрані, як для зустрічі з Імператором Ану, - сказала Ліліт брату.

- Та не бійся ти його, - відповів Арес.

Ліліт здивовано подивилася на брата.

- Чи повірить він, що ми його не боїмося? - запитала вона.

- Мені здається, що ні, - відповів Арес. – Але коли він просканує нас, то все зрозуміє.

- А хіба це нас непокоїть? - тихо засміялася Ліліт.

Як для дівчинки п'яти років, то її сміх був трохи грубуватим.

- Я не за себе, я за матір хвилююся, - сказав Арес.

- Ти думаєш, що Нікатея бачить те, що бачимо ми? - запитала Ліліт.

- А чому б ні? – у відповідь запитав Арес. - Вона багато отримала від Санат Кумари, нашого батька. І не забувай, що вона принцеса амазонок, дочка Імператора Атлантиди.

- Я знаю цю історію, не потрібно мені нагадувати, - перебила сестра Ареса. - Ми маємо бути дуже обережними з цими ліріанцями, і не обговорювати з ними нашого батька. Вони його бояться.

Я різко обернулася до дітей, і вони тут же замовкли.

- Будьте чемні та слухняні, - наказала я.

Коли Імператор Ану підняв руку, музика припинилася, і по натовпу прошелестів гомін голосів. Коли я з дітьми розпочала свій довгий шлях до трону, то гомін натовпу припинився. Краєм ока я замітила, що обличчя багатьох були мені наче знайомі. Тут були атланти, лемурійці та навіть амазонки-войовниці, вищі жриці моєї матері. Це були земляни, яких ліріанці евакуювали з Землі, перед Всесвітнім Потопом. Я зустріла багато цікавих та здивованих поглядів. Ще я помітила архітектурні тонкощі, які вражали не менше, ніж розміри залу. Протилежна стіна давала ілюзію звуження цього залу, щоб не гасити своїми розмірами трон Імператора, який був на опуклій височині. Кольори довкола тиснули на людську психіку так, що хотілося одночасно як заплакати, так і засміятися. Життя та смерть зливались тут у символічному екстазі. Навіть час йшов тут по-особливому, вселяючи смиренність та покірність.

- Ваш шлях виявився довгим, і я бачу, що ви втомилися, - промовив Імператор із похмурою холодною люб'язністю, коли я підійшла до трону з дітьми.

- Вітаю Імператора Ану, - промовила я, схиляючи перед ним на одне коліно, за військовим звичаєм амазонок. - Але, могутній Імператоре, мені зараз слід перебувати на Землі, там, де гине моя цивілізація.

Я сказала це скоріш для ритуалу, і далі не рухалася, доки Ану не звернувся до мене.

- Ти можеш підвестися, - пролунали слова, кожне з яких було, наче різкий сплеск хвилі, серед галасливого океану.

- Я втратила свій дім, Імператоре, - повторила я, і піднялася на весь зріст. – Всі земляни, присутні тут, втратили свій дім.

- На багатьох планетах вирує життя, - відповів Ану. - Там воно копошиться, плодиться, а потім саме знищує себе. Більшість світів Галактики занадто милосердні, напхані непотрібними знаннями, і іноді вони топлять самі себе, за власним бажанням, тому що їхня плодючість призводить їх до загибелі. А є суворі та безплідні світи, що також перемелюють життя своїми жорновами. Десь життя дуже потрібне, а десь воно може стати смертельно небезпечною благодаттю. І в цих світах я виконую роль Садівника, там я прорізаю свій сад. Десь я піднімаю хвилю, а десь гашу зайву хвилю, насилаючи на океан штиль. Само собою життя себе ніколи не обмежить. Нуль не може поглинути нескінченність. На всіх планетах ми контролюємо життя та смерть, підйом та занепад, поки вони самі не зруйнуються. Ми спрямовуємо еволюцію світів у той чи інший бік, і так цикл за циклом.

Я сердито подивилася на Імператора.

- Ви обмежуєте життя на планетах? Навіщо ви це робите?

- Так потрібно. Ми можемо вразити безпліддям будь-який світ, на будь-який термін. Ми можемо впливати на тривалість життя, прорізаючи населення.

- Як? - запитала я.

- Вогнем, голодом, епідеміями та війнами. Но тільки не потопами, це прерогатива ефірійних Богів.

- Все це не вкладається в моїй голові, - сказала я. – Це надто суворо та жорстоко…

- Таке життя, і така смерть, принцеса амазонок, - відповів Ану. - Це найбільша благодать, і найбільше прокляття у Всесвіті. Тобі немає потреби розуміти все це. І схвалиш ти наші дії, чи засудиш їх, від цього нічого не зміниться.

- А звідки ви взялися, щоб керувати всім цим? – сердито запитала я.

- А хіба Абадон не розповідав тобі про нас? - запитав Ану. - Він теж ліріанець за походженням. Якщо ні, то ти дізнаєшся про це, коли настане слушний час.

- А взагалі ти не нервуйся, Нікатея, - обізвався далі Ану. – Ти нічого не могла вдіяти. Після того, як атлантські чаклуни запустили машину часу, події стали розвиватися самі по собі. Ти неодмінно загинула би там, принцеса амазонок, разом зі своїми дітьми. Ти цього хотіла?

- Мені важко на це відповісти, я не знаю, - відповіла я.

- А я знаю, - з посмішкою відповів Ану. – Я завжди радий таким гостям, облаштовуйтеся в моєму домі.

Після цих слів Імператор підняв догори руки і плеснув у долоні. Прийом було закінчено.

РОЗДІЛ 2

Наступного ранку я прокинулася дуже рано. На душі було спокійно та радісно, - я була з дітьми, і в безпечному місці. Я лежала в розкішному ліжку, потопаючи в шовковистих повітряних перинах. Стіни та підлога тут були мармуровими, круглі вікна піднімалися від підлоги до самої стелі. Все навколо було якимось дуже урочистим та занадто пихатим. Я підвелася і підійшла до вікна. Кімната знаходилася надто високо над землею, бо вид відкривався дуже об'ємний. Ще приємно було бачити світло, - звичайнісіньке яскраве світло рідного Сонця, на чужій планеті.

На кріслі, поряд з ліжком, лежали чоботи з м'якої шкіри і накидка, підбита хутром. Я взяла її в руки і посміхнулася, бо це був улюблений одяг амазонок. «Ну й маніпулятори ці ліріанці, – подумала я».

Десь далеко, за дверима, тихо задзеленчав дзвіночок, наближаючись до моєї кімнати. Згодом двері безшумно відчинилися, і в кімнату зайшов сивий високорослий атлант. Якийсь час, правда, він нерухомо постояв у дверях, роздивляючись мене.

- Ну, привіт, принцеса амазонок! - проговорив він з посмішкою.

Він був одягнений у блискучий одяг: сиве волосся, притиснуте золотистою сіточкою до голови, падало на плечі.

Я кивнула головою на його привітання, і промовила:

- Мені здається, ми не знайомі.

- Я так і думав, що ти мене не впізнаєш, - сказав атлант і знову посміхнувся. – Я Чиктот, Імператор Атлантиди. Я твій батько, Нікатея...

Я лише на одну мить розгубилася.

- Вибач, батьку. Я мусила одразу здогадатися, адже мені було відомо, що ти тут.

- Нічого, я тебе розумію. Ну, як тобі тут? Як діти?

- Діти як діти, добрі та славні. Що будемо робити далі, Імператоре, на цій планеті?

- Будемо жити, дочко, і виконувати свій обов'язок. Хто як зуміє.

- Розкажи мені про Валіуса. Ти знаєш де він зараз? Мати казала, що він став Командором Титанів Атлантиди, і здобув перемогу в багатьох битвах. А я все життя за ним сумувала, мені його не вистачало.

- Так, Валіус був майстром зброї, але він не дуже любив воювати. Для нього це був обов'язок, кармічне завдання, яке світ ставив перед ним, - світ і Садівники Землі. Але він робив свою роботу добре, хоча радості вона йому не приносила. Жреці мені говорили, що книги він любив більше, ніж зброю.

- Чому ви дозволили чаклунам знищити атлантську цивілізацію? - раптом запитала я. – Титани мали знищити цих чудовиськ, вони повинні були зрівняти їх острів з землею! На що ти розраховував, Імператор Атлантиди?

- На останню краплю їхньої розсудливості, Нікатея. Так, спочатку ми загралися в шляхетність, а потім все пішло не так, як хотілося. В результаті я ухвалив важке рішення, залишивши Атлантиду. Але тоді воно здавалося мені єдино правильним, бо я вже не міг запобігти катастрофі.

- Знищення Атлантиди було передбачено? - здивовано запитала я.

- З лякаючою точністю, і я про це знав, - відповів Чиктот. – Ми десь переступили ту межу моральності, за якою була прірва. Ми будували хмарочоси та космічні кораблі, намагалися клонувати людей та підкорювати Всесвіт, не володіючи при цьому елементарним розумінням законів світобудови. У всі часи атланти прагнули рухатися вперед, і тільки вперед. І чомусь завжди поверталися до свого тваринного початку, у свій «кам'яний вік». І так до нескінченності, із раси в расу. Ти розумієш, Нікатея, так було мільйони років тому, так буде і в майбутньому, через тисячоліття після нас. Захоплюючись науково-технічним прогресом, людина цього не усвідомлює. Всі чомусь забувають, що стіна, яка відокремлює будь-яку розвинену цивілізацію від варварства, занадто тонка та хрупка, наче лист скла. Достатньо невеличкого поштовху, і ми знову опиняємося в первісному суспільстві, у своєму кам'яному віці. Давай більше не будемо про це, дочко. Я можу побачити своїх онуків?

- Вибач, батьку, за цю розмову. Почекай, я зараз їх приведу.

Я вийшла в коридор і попрямувала до дитячої кімнати Ареса, яка була поряд з кімнатою Ліліт.

Безшумно відчинивши двері, я розпізнала в ранковій напівтемряві Ареса, який лежав на широкому ліжку, тримаючи одну руку на ковдрі, а іншу за головою. Жалюзі, на круглому вікні, відкидали на його обличчя тіні. Якийсь час я вдивлялася в обличчя сина, овал якого був дуже схожий на мій власний. І тільки тепер я помітила його зрілість, що прийшла на заміну дитинству, і різкі риси Абадона, що проступали. Я дивилася на лице свого хлопчика, і перед очима пропливала низка образів, з'єднаних у єдиний ланцюжок. Мені дуже захотілося підійти до нього, стати перед ним на коліна і міцно обійняти його. Але я тільки тихо покликала:

- Арес!

- Я не сплю, мамо, - промовив Арес, розплющивши очі. - Що ти хотіла?

- В мене в кімнаті знаходиться твій дід, Імператор Атлантиди, - відповіла я. - Розбуди сестру, і зайдіть до мене. Він хоче вас бачити.

- Добре мамо, можеш йти. Ми незабаром зайдемо.

Я відступила назад, і тихо зачинила за собою двері.

Через деякий час Арес із сестрою увійшов до кімнати матері, де біля вікна стояв Імператор Атлантиди.

- Ліліт вітає прекрасну принцесу амазонок, - з порога крикнула Ліліт, заливаючись дитячим сміхом, і присідаючи в реверансі. Арес просто вклонився.

Нікатея ніколи не виявляла подиву, спостерігаючи такі випади від дочки. Але зараз вона з докором подивилася на неї своїми золотисто-васильковими очима, в яких причаїлися ледь помітні зморшки.

- Ліліт, притримай свій непокірний язичок, поводься пристойно.

- Слухаю і підкоряюсь, моя повелителько.

А Чиктот, у цей час, здавалося, не чув їхнього діалогу. Імператор уважно розглядав Ареса. Онук дуже нагадував йому сина, Валіуса, – Командора Титанів Атлантиди. Чиктот пильно дивився на Ареса, і відчував дратівливість від свого віку. Потім Чиктот перевів погляд на Ліліт. Дівчинка була більше схожа на матір. В неї було таке ж золотисте волосся, і такий же розріз очей, як у матері. Але які ж у неї живі очі! Ця жвавість зачарувала Імператора. Золотисто-сині очі, що питливо вивчали і одночасно сміялися.

- Ти знаєш, хто мій батько? - сердито, по-дитячому, промовила Ліліт. – Мій батько Санат Кумара, Великий Дух Землі.

Чиктот уважно подивився на неї і промовив:

- А ти дитя людське, і моя онука. Тільки дуже шкідлива онука.

- Так і є, - примхливо відповіла Ліліт. – Космічна аномалія, до якої ви всі приклали руку.

Ліліт стала за спиною брата, і тепер увесь її вигляд висловлював протест. Арес через плече озирнувся на сестру, подумки попереджаючи її про неприємності. Але, все-таки, не втримався, і промовив:

- Ліліт, з цього приводу можна посперечатися. Ти завжди шукаєш прості рішення, у складних питаннях. Тож ти не космічна аномалія, ти парадокс цього світу.

Я присіла в крісло, і спокійно слухала розмову дітей. Я ніколи не висловлювала жодного подиву, чуючи такі їх розмови.

- Діти, хоч сьогодні притримайте свої норовливі язички! - прикрикнула я на них. - Поводьтеся пристойно!

- Мамо, ми не збираємося перед дідом прикидатися немовлятами, що безглуздо посміхаються, - сказала Ліліт. - Ми його побачили, і, може, ми підемо? Потім поговоримо, часу ще буде вдосталь.

- Так, нехай ідуть, - промовив Чиктот. – У нас ще буде час для спілкування.

- Можете йти, - сказала я, махнувши рукою. – Тільки далеко не заходьте від своїх кімнат. Ви мене зрозуміли?

- Так, зрозуміли, - відповів Арес. - Далеко ми підемо трохи згодом.

Сміх Ліліт пролунав надто голосно, і надто фальшиво.

Коли діти вибігли з кімнати, Чиктот уважно подивився на дочку.

- Ти навчала їх магії? Та що я тебе питаю, це й так видно. На твоєму місці я зробив би те ж саме.

- Нічому я їх не навчала, тим більше магії, - відповіла я. – Це в них від народження.

Чиктот розсіяно кивнув головою.

- Так, цілком імовірно, я міг би здогадатися, вони ж діти Лорда Бога. І для своєї безпеки вони повинні постійно приховувати цей дар. Тепер їм слід придумати особливий порядок навчання, і я сподіваюся, що ми впораємося. В майбутньому вони самі все зрозуміють, і досягнуть свого.

- Батьку, - я підійшла до Чиктота. - Ти намагаєшся відвести мене вбік, а мене хвилює зовсім інше. Що сталося на Землі? Чому загинула наша цивілізація?

- Вибач, Нікатея, я часто мушу говорити не те, що думаю. Це називається дипломатією.

- Я тебе розумію, - промовила я. – Але бачиш, батьку, я знаю і твою історію, і більшу частину історії Валіуса. А ваші історії, ймовірно, зливаються з історією Атлантиди. Це так?

- Дякую за розуміння, тепер мені легше буде говорити, - відповів Чиктот. - Я розповім тобі все, ну, принаймні про те, що має значення.

Імператор так і вчинив.

Я іноді посміхалася під час його розповіді, іноді сердилася, але жодного разу не перебила батька.

Коли він закінчив, я запитала:

- То ти боявся, що історія Валіуса засмутить мене?

- Мені здавалося, що це можливо, - відповів Чиктот.

- Ні, саме навпаки, я в дитинстві дуже прив'язалася до нього. Я завжди любила його, він був мені занадто дорогий. І для мене не важливо, як він вчинив з нашою матір'ю, і з імперією амазонок.

Чиктот похитав головою.

- Мені дуже шкода, але Валіус ніколи не вмів задовольнятися малим, він завжди йшов на крайнощі, він не був дипломатом. І Садівники Землі частенько користувалися цим, посилаючи Срібний Легіон на авантюрні операції.

- Я не суддя ні тобі, ні Валіусу. Я твоя дочка і його сестра, тільки й того.

- Я все своє життя намагався чинити правильно, - сказав Імператор. – І не через страх перед Садівниками, і не через страх перед законами чи клятвами. Я просто вірив, що добро має принести гарні плоди.

- Атлантидою було важко управляти? – перебила я батька, щоб відволікти його від процедури каяття.

- В останні роки було важко, і я не впорався зі своїми обов'язками, і тому вона загинула. Перебуваючи на льоду, не треба поспішати. Але мої дії завжди визначалися расовою необхідністю. Я так вважав, принаймі…

- Так, ми насправді все втратили, - тихо промовила я. В цю мить я подумала про нову суворість, яка чекала на моїх дітей, на цій планеті. Я подумала про те, як тепер зміниться їхнє життя, і як сильно воно відрізнятиметься від того життя, яке я планувала для них.

- Батьку? - тихо сказала я.

- Я слухаю тебе.

- А як ти уживаєшся з ліріанцями?

- Нормально. В Галактиці тисячі заселених планет, кожна зі своїми мільйонами чи мільярдами населення, зі своїми таємницями та законами, зі своїм минулим та туманним майбутнім. Словом, кожна планетарна цивілізація – зі своєю дивиною в голові. Ми не можемо навіть сподіватися і мріяти, що зрозуміємо їх. Ми сприймаємо їх такими, якими вони є. Ось так і уживаємося.

- Зрозуміло, - промовила я.

- Добре, що тобі зрозуміло, - сказав Чиктот. – Розкажи мені краще про дітей.

- Діти як діти, – відповіла я. - Їдять просту їжу, дихають звичайним повітрям та ходять на двох ногах. Ти вже вдруге про це запитуєш.

- Нікатея, - озвався Чиктот, - тільки не ухиляйся від відповіді.

- Так, у них є щось древнє, - промовила я. – В них глибока генетична пам'ять та великі знання, які відокремлюють їх стіною від світу смертних. Вони були розбуджені від вікового сну ще в моїй утробі, коли на них зійшло знання та пам'ять всіх земних цивілізацій. Від цього мій розум часто бентежиться. Вони підуть шляхом свого батька, Санат Кумари. Мої діти – це лінза, яка фокусує Світло Всесвіту. Їх дії віддадуться космічним ехом, в історії майбутньої цивілізації Землі. Вони породять новий хаос, і змусять людей шукати нову форму життя.

Я замовкла і зітхнула. Потім подумки кивнула собі, і продовжила:

- Батьку, ти же знаєш, що діти-титани дорослішають рано.

- Так, я знаю, і це не порок, - відповів Імператор. – Вони прийшли в цей світ зі своєю чарівною історією, і виконають свій божественний танець під небесами. А ти будь готова до цього.

- Я завжди готова, Імператоре Атлантиди.

РОЗДІЛ 3

Нікатея з дітьми провела на Арістоні вже понад десять стандартних років. Місяці та роки пролітали, підганяючи один одного, наче боялися кудись запізнитися.

Настав ще один рік їхнього перебування на планеті Арістон. Цього року Арес рідко бачився з Ліліт. Сестра, у своїй таємничій лабораторії, проходила курс найвищої магії, під керівництвом ліріанських майстрів. Там вона вчилася тонкому мистецтву генетичної медицини, пізнавала секрети клонування людей. При рідкісних зустрічах Аресу завжди здавалося, що сестру постійно мучила якась пристрасть, і тому вона постійно влипала в халепу. Але Ліліт тверезо дивилася на всілякі труднощі, і вміло оминала їх. Завдяки своїй спостережливості та вмінню оцінювати події, вона перевершувала здібності багатьох ліріанців, з якими їй доводилося спілкуватися.

А Арес дуже любив різні ігри та розваги, і з задоволенням розвивав своє тіло та розум. Всі науки давалися йому легко, і тому він з іронією ставився до всього, що відбувалося навколо нього. А ще він ніколи не відкривав ліріанцям свою душу та серце, ставився до них з прагматичним розрахунком та людською мудрістю. Він закрився перед ними після того, як Енліл розповів про їхні расові таємниці (Енліл був сином Імператора Ану, і вчителем Ареса). Він докладно виклав Аресу їхній еволюційний план періодичного знищення земного людства, розроблений мільйони років тому. Все в них було продумано до найдрібніших деталей. Ці найгуманніші гуманоїди тишком-нишком влаштовували людські братовбивчі війни, цілеспрямовано знищуючи людей на Землі, – як своїх потенційних суперників. Одного разу відвертість Енліла вразила Ареса. Тоді Енліл прямо сказав: «Настане день, і ми знищимо створену тобою арійську расу».

Трохи подорослішавши, Арес зайнявся математикою, і це йому не сподобалося. І хоча подібні премудрості розкривалися перед ним як бутони троянд, цю науку він не зміг гідно оцінити. І тому Арес зайнявся вивченням древніх магічних формул та рун, якими користувалися його далекі предки-атланти. Йому подобалося займатися перевтіленням, освоюючи всі тонкощі ілюзорного мистецтва. Йому імпонувало трансформувати фізичні речі на щось зовсім інше, хоча подібні перетворення завжди несли небезпеку потрапити в пастку своїх же маніпуляцій.

Дуже часто з Аресом займався дід, який мав глибокий досвід Верховного Жреця Атлантиди. Чиктот вчив його аж ніяк не ілюзії, а справжнісінької атлантської магії, – черпанням сили з бездонних енергетичних комор Всесвіту, запаси якої були невичерпні. Але головне, чому вчив його Імператор, і що він постійно твердив: «магу завжди потрібно уявляти кінцеву мету своїх дій, щоб не потрапити в халепу».

Іноді, правда, наставали такі моменти, коли Імператор мовчав, довго дивився на свого онука, уважно та похмуро. Він відчував в Аресі величезну силу Землі, що притаїлася, і яка дрімала в глибинах його сутності. Часом йому ставало не по собі, спостерігаючи, як Арес викликав реальних істот із потойбічного світу, а також духів померлих та неприкаяних. Це було вершиною можливостей самого сильного мага, таке не завжди вдавалося навіть найвищим жрецям Атлантиди. Але дивним було не це – дивним було те, що цьому його ніхто не навчав…

- В тебе є велика сила, - якось, після чергового уроку, зауважив Чиктот.

- Не потрібна мені така сила, - відповів Арес дідові. – Я хочу бути простою людиною.

- Ти не правий, Аресе, - сказав Чиктот. – Ще за часів зародження нашої субраси існувала філософська школа, яка вчила, що атланти мають скласти зброю та сподіватися на любов. І навіть якщо любов не врятує, то, принаймні, вони помруть невинними. Зазвичай, навіть опоненти цієї школи говорили, що сама ідея шляхетна. Але я скажу тобі, що ця ідея – погань. І, скажу тобі ще більше, – це зла погань. Вона заперечує, що в цьому житті є обов'язок діяти. А що станеться, якщо ми не будемо діяти, а будемо сидіти та сподіватися на любов? Ні, Аресе, ми смертні. А це означає, що ми неосвічені, дурні та грішні. І як би там не було, ми можемо пишатися, що іноді робимо все можливе, на що здатні. А для цього ми маємо бути сильними. А щоб бути сильними, треба постійно тренуватися та вчитися.

- А якщо я не хочу вчитися.

- Без цього ти не зможеш змінити реальність навколо себе, - сказав Чиктот. – Твоє навчання буде важким та довгим, тобі доведеться навчитися терпінню, великому терпінню. А сьогодні ти маєш відкрити третє око.

Дід підійшов впритул до Ареса, і тицьнув пальцем у чоло.

Арес, за дідом, помацав це місце, і знайшов тільки гладку шкіру. Ока там не було – ні відкритого, ні закритого.

- Але тут нічого немає, що мені відкривати?

- Шукати треба серцем, - дід подивився онукові в очі. – Чи ти боїшся?

- Та нічого я не боюсь, - запротестував Арес.

- Якщо ти включиш свою уяву, і змусиш працювати свої почуття, то в тебе неодмінно все вийде, - сказав Чиктот. – Сконцентруй свою увагу на перебігу часу, і підкори його своїм почуттям. Маніпулюй своєю вірою за допомогою уяви, дивись на Всесвіт не як людина, а як Бог. Уяви, що Всесвіт – це твоє власне Творіння. Це дозволить тобі приборкати Всесвіт, і використовувати його в своїх інтересах. І настільки, наскільки тобі вистачить уяви.

- А скільки часу це може забрати?

- Терпіння, Аресе, тільки терпіння, - відповів Імператор, і вийшов з кімнати, залишивши онука в повній розгубленості.

Залишившись один, Арес почав морщити лоба і тикати в нього пальцем. А потім голосно та весело почав сміятися. Він вперше сміявся сам із себе, над своєю дитячою наївністю.

Ось так, несподівано, був зроблений його перший крок з дитинства, - без огляду назад, і без зайвих роздумів про майбутнє.

РОЗДІЛ 4

Арістонське місто, під скляним куполом, не спало всі вісімнадцять годин на добу. Але тут повелося так само, як і на Землі: вночі завжди тихіше, ніж удень. У нічний час ліріанців на вулицях було менше, і повітря від цього було чистіше.

Ще з вечора Ліліт почала нити Аресу про те, що було би зручніше мандрувати вдень і загубитися в натовпі. Вона нила весь час, поки вони стояли на даху будинку і стежили за тим, як тінь від купола наповзає на планету, пересуваючись до горизонту, і заповнюючи весь простір. Так вони простояли зовсім недовго, бо сверблячка в дупі кликала їх в дорогу.

Незабаром діти спустилися з даху гвинтовими сходами, і попрямували в бік Великої Піраміди. В цьому місті не було стандартних будівель, прямих вулиць чи квадратних площ. Довгі вулиці звивались химерними спіралями, через що здавалося, ніби ти перебуваєш у раковині величезного молюска. Одна з таких спіралей привела дітей до огорожі, за якою була прозора кабіна ліфта.

- Важко повірити, що ми так швидко і просто сюди дійшли, - сказала Ліліт.

- Та нікому немає справи до того, що ми тут робимо, - відповів Арес сестрі. – Зараз ми спустимося до Нижнього Міста, і там дещо дізнаємося.

Діти увійшли в транспортний ліфт, запустили його, і каменем полетіли вниз – повз житлові яруси, повз лабораторні та наукові центри, повз відстійники, ядерні та водневі реактори. Перед очима проносилися опалювальні та охолоджувальні труби, білі стіни та волоконні кабелі. Нарешті ліфт торкнувся підлоги і двері відчинилися. Діти потрапили на величезну прозору платформу, і одразу спробували зорієнтуватися в цьому хитромудрому просторі.

Скрізь, куди не глянь, висіли металопластикові мости, які мали вузькі переходи між собою. А загалом вся ця конструкція нагадувала величезну трубу, яка йшла до центру планети. По внутрішньому колу цієї труби розташовувалися приміщення, багато тисяч приміщень. Кожен міст з'єднував протилежні приміщення, кожний перехід з'єднував мости. Деякі переходи закінчувалися оглядовими майданчиками, на яких стояли озброєні триметрові ліріанці. Ні ламп, ні ліхтарів, ні кришталевих куль ніде не було видно. Світло було само по собі, наче світилося саме повітря. Арес глянув вниз і зрозумів, що це світилося не повітря. Внизу, на дні цієї труби, лежав величезний блискучий кристал, – чи то рубін, чи то діамант. І кристал цей спочивав усередині перевернутої піраміди, вона була якби навиворіт. Ця конструкція, швидше за все, була серцем планети Арістон.

Діти пішли освітленими довгими коридорами, не маючи кінцевої мети своєї подорожі. Вони витратили добрі дві години, щоб пройти через величезний комплекс цього дивного Нижнього Міста. Потім спустилися гвинтовим західним ярусом, перетнули величезний зал, перейшли міст, спустилися похилою галереєю і опинилися на самому нижньому рівні. Розгалужені вузькі коридори йшли ще далі вниз, до глибоких золотоносних копалень, і вздовж них горіли невеличкі кришталеві кулі. Діти пішли вниз, по одному з таких коридорів, і незабаром стали натикатися на бригади велетнів, що обдирали дорогоцінну золотоносну руду зі стін тунелів. Останні взагалі не звертали на них уваги. Коли їхній шлях перегородили вщерть наповнені візки з рудою, діти вирішили повертатися назад, нагору.

Вони пішли на схід, і незабаром вперлися у високий склепінчастий прохід, захищений силовим екраном. Арес зробив глибокий вдих, зосередився і ступив у прохід, Ліліт пройшла за ним. Тепер перед ними був просторий, м'яко освітлений зал. Він явно був природного походження, і його особливістю були величезні сталактити, що звисали зі стелі. Тут було прохолодно, і все залито тьмяним червоним світлом. Звідкись лунала тиха музика, і діти пішли через весь зал, у пошуках її джерела. Вони рухалися, немов уві сні, намагаючись зловити тінь, що ковзала попереду. Нарешті вони підійшли до арочних дверей, за якими був ще один зал. Вони вже збиралися увійти до нього, коли Ліліт зупинила Ареса, піднявши руку. Вона нахилила голову вперед і поволі покрутила нею, з боку в бік. Ніздрі її розширилися, наче вона ловила якийсь запах. Але Арес нічого не відчував, окрім стерильного запаху звичайної лабораторії. Очевидно, її насторожило щось таке, чого він не відчував.

- Що? - спитав Арес пошепки.

- Якийсь чужий розум, і ще щось, - відповіла Ліліт. - Ти відчуваєш рух повітря? Тут якась чужа енергія, вона давить на мене.

Відчуваючи, що голова пішла обертом, вона схватила брата за руку, немов потопаючий за рятівний круг.

- Все гаразд, - тихо проговорив Арес, - йдемо далі, покладись на мене.

- Підожди, куди ми йдемо? – ніби у прострації спитала Ліліт. – Я відчуваю, що зараз знепритомнію.

- Ми маємо дещо знайти, - відповів Арес. – Хоча, я сам не знаю що.

Ліліт ще міцніше стиснула його руку.

Вони несміливо увійшли до зали, по центру якої височів та гудів величезний кріогенератор. Він сягав близько п'ятидесяти метрів у висоту, і був зроблений із жовтого металу та білого пластику. Від нього відгалужувалося безліч трубопроводів, покритих льодом. Діти застебнули свої облягаючі комбінезони і включили внутрішній підігрів. Але, все ж таки, страшний холод впивався в їхні тіла, а очі сльозилися від якогось незрозумілого газу. Арес змахнув сльозинку зі щоки, і ще раз озирнувся довкола.

По всьому периметру, наче труни, розташовувалися ряди кріогенних камер. До них були підключені труби охолодження, вкриті ожеледдю. Діти пішли цією гробницею настільки тихо, наскільки вистачало в них майстерності. Звідусіль доносилося якесь булькотіння. На підсвідомому рівні Арес здогадувався, що настане час, і кріоінженери відкриють ці труни, омиють тіла спеціальним біорозчином, введуть стимулятори, які розженуть застиглу кров. А потім душі цих істот табунами кинуться у свої тіла, що ожили. Так воно, скоріш за все, і буде.

В правому кутку, на підлозі, лежали людиноподібні істоти, дбайливо накриті промасленою тканиною. Ліліт підійшла до одного з них, опустилася навколішки і почала роздивлятися. Арес зрозумів, що сестра вже прийшла до тями, після першого потрясіння.

- Хочеш перевірити свої знання? - запитав Арес сестру.

- Цікаво спробувати, – відповіла Ліліт.

Вона наблизилася до одного тіла, і взяла його холодну руку в свою. Їй потрібен був контакт із тілом, оскільки вона не знала його за життя. Вона тихо заспівала мантру, поступово відгороджуючись від цього світу. Зібравшись, вона поринула в глибокий транс, і почала шукати його душу в потойбічному світі. Арес знав, що душа Ліліт почне зараз проходити всі магічні портали, які ведуть до незліченних світів, на різних рівнях реальності. Йому це не сподобалося, і він подумки попросив її повернутися. Ліліт сіпнулася, наче щось штовхнуло її, і розплющила очі. Вона стиснулася від жаху та болю, і інстинктивно відсахнулася від тіла.

- Навіщо ти перешкодив мені, - з образою промовила вона, – я не знайшла його душі.

- Мені тут не подобається, - відповів Арес, - давай вибиратися звідси.

- Давай, тільки як?

- Де вхід, там і вихід, - відповів Арес, і попрямував до передбачуваного виходу.

Коли діти вийшли з гробниці, то вони пішла трохи повільніше. Навкруги стало зовсім темно, і довелося йти навпомацки. "Тільки б не наткнутися в цьому коридорі на ліріанців", - подумав Арес.

- Не турбуйся, їх тут немає, - вловила його думку Ліліт.

Коли коридор закінчився, попереду з'явилося світло. Арес помітив, що сестра тримала в руках своє взуття, ступаючи босими ногами по підлозі. Він зрозумів, що таким чином вона загострювала свої почуття, і це, швидше за все, допомогло їм непомітно покинути гігантську лабораторію.

Але їхня дитяча цікавість була такою сильною, що вони вирішили ще трохи потинятися коридорами. За черговим поворотом діти побачили ржаві двері, схожі на ворота. Вони заледве відчинили їх, і почали спускатися в якусь шахту.

Дуже швидко стало холодно, а під ногами постійно виникали загадкові механічні шуми. Уздовж стін, на гаках, висіли скафандри, що трохи погойдувалися від протягу. Бічні приміщення були порожніми, тільки всюди валялися елементи шахтарського екіпірування: брудні комбінезони, каски з ліхтарями, рукавиці та широкі ремені. Іноді попадалися корзини з протухлою в'яленою рибою. Під символічним вказівником, на стіні, кріпився питний кран для води. Арес покрутив його, але той видав лише сухий хрип, без води. І повсюдно був товстий шар пилу та гори сміття, і стояла зловісна тиша.

Далі ця шахта являла собою велику золоторудну вирубку, що підтримувалась металевими колонами і була наповнена кинутими ржавими механізмами. Наприкінці тунелю виднілося скупчення понівечених вагонеток, для перевезення руди. За вагонетками виднілися ще одні металеві двері. Через них діти увійшли до величезної зали, підлога якої була всипана уламками породи. Стіни покривали темні екрани моніторів, під якими валялися роботи-маніпулятори. Все приміщення було облицьоване гладким сірим гранітом.

Арес підійшов до постаменту, в центрі зали. Звуки його кроків ехом прокочувалися в порожнечі. Він відчував, як його волосся почало потріскувати від статичних розрядів невидимої електризуючої сили. Арес обережно змахнув тонкий шар пилу на пульті управління, під яким були клавіші, покриті незрозумілими символами. Цікавість змусила його доторкнутися до клавіатури, яка одразу ж заблимала різними вогниками. Монітори, по периметру зали, теж заблимали, вгорі щось зашипіло і заскреготіло. Зал поступово починав оживати.

Роботи-маніпулятори, під моніторами, почали швидко та послідовно приходити в дію, клацаючи та запалюючись вогнями різнокольорових лампочок. На моніторах з’явилися тривимірні карти геологічних пластів, які передавали глибинні сонари.

Раптове та незрозуміле включення всіх пристроїв збентежило і налякало дітей. І до того ж, під стелею щось почало тріщати та гуркотіти, наче постріли автоматичної зброї.

І раптом все різко припинилося. Монітори заблимали і відключилися, припинився скрегіт роботів і тріск під стелею. З дальніх дверей до зали вбігла група ліріанців, на чолі з Енлілом.

- Вас не можна залишати без нагляду! - крикнув Енліл. – Так ви нам всю планету зруйнуєте!

- Та ні, - промовила Ліліт, - дещо залишимо. А якщо й зруйнуємо, то знайдете собі іншу планету. Хіба це для вас проблема? В крайньому випадку переселитеся на післяпотопну Землю.

РОЗДІЛ 5

В один із наступних сонячних днів, а точніше одного світлого ранку, двері в кімнату Ареса відчинилися, і до нього ввалився Енліл, з цілим оберемком книг. Тут треба зауважити, що Енліл опікувався навчанням Ареса, з першого дня їхньої появи на Арістоні.

- А, Енліл! - ніби здивовано вигукнув Арес. - Ти ніяк планетарну бібліотеку пограбував!

Енліл ногою зачинив двері.

- Ти би, звичайно, вважав за краще, щоб я іграшок тобі приніс, замість книг, - голосно промовив він, оглядаючи кімнату.

Енліл кинув книги на стіл, і почав розкладати їх по порядку: географія та історія Землі, математика, ритуальна та стихійна магія, алхімія та космологія.

- Якби ти, Аресе, був вихованим юнаком, то вітав би мене «з добрим ранком», - після деякої паузи промовив Енліл.

Арес посміхнувся про себе, неохоче підійшов до столу і вказав на книги:

- Ти вирішив, замість тренування зі зброєю, поговорити зі мною про різні науки?

- Це в тебе така повага до свого вчителя? - скорботно спитав ліріанець. – Це дуже старі книги, спеціально підібрані для землян.

- Ви їх писали у співавторстві з рептилоїдами? - посміхнувся Арес.

- Не вдавай із себе розумника, це дуже древні книги. Тобі ще рано отримувати такі цінні речі, але вважай, що це мій подарунок.

- А тобі не шкода з ними розлучатися, якщо вони такі цінні?

- Я отримаю задоволення, якщо ти приймеш їх, - промовив Енліл. - Мені їх подарував батько, коли я був таким же юним, як ти зараз. В цих книгах міститься багато історичних відомостей про вашу Землю, і філософські роздуми про субраси атлантів, що загинули.

- Хоча б про одну таку, що загинула, можеш розповісти? - запитав Арес.

- Коротко можу, чому б ні, - відповів Енліл. – Якщо тобі цікаво, то слухай та запам'ятовуй. Перші держави атлантів будувалися, як піраміди тих часів.

- А як будувалися піраміди тих часів? - перебив його Арес.

- Аресе, давай домовимося: я розповідаю, а ти не перебиваєш.

- Домовилися, ти розповідаєш, а я не перебиваю.

Енліл з посмішкою глянув на Ареса і продовжив.

- Піраміди тих часів будувалися за принципом – зверху донизу, без опори на землю, завдяки застосуванню психічних сил. Спочатку в повітрі плавала одна гостра вершина, а під неї, ряд за рядом, підлаштовували інші частини піраміди. Так же будувалася і перша держава атлантів, близько мільйона років тому. Перші атланти називалися рмохали, і вони з'явилися після загибелі Лемурії. Ці перші червоношкірі атланти мали зріст близько шести метрів, і мали величезну силу. Але разом із силою, вони мали і величезну тупість. І тому в тіла їхніх царів та жреців втілювалися Зоряні Вчителі – Ману. Вони створювали вищі ешелони влади та навчали найбільш кмітливих рмохалів. У перших жрецьких школах знання диким рмохалам давалися миттєво, і тому їхня цивілізація відразу почалася із Золотого Тисячоліття. З певних причин перші атланти не могли самостійно еволюціонувати, вони могли лише деградувати та дичіти, як занедбаний сад. Садівниками Землі тоді були плеядеанці, які приходили через портали Сонця. Тому культ Сонця тріумфував у всіх їхніх храмах, та й у всіх наступних субрасах атлантів. Перших атлантів плеядеанці навчили будувати усічені піраміди. Сотні таких півкілометрових пірамід, по всій Землі, були посадочними майданчиками для космічних кораблів наших друзів з Плеяд, Оріона, Веги та Сіріуса. Ці молоді гуманоїди ще не володіли нашими знаннями про гіперпростір, і при тривалих подорожах, щоб не померти від старості та нудьги, використовували примітивне заморожування. Для виходу зі стану забуття, їм були потрібні кмітливі помічники на Землі. Тому каста жерців рмохалів і була навчена запускати та приймати їх кораблі, заморожувати та розморожувати тіла своїх «богів». Перед запуском кораблів, ці «боги» лягали у свої кріогенні камери, що дуже нагадували кришталеві труни, і входили в стан «соматі». Спостерігаючи за цим, перші атланти, згодом, самі почали муміфікувати свої тіла. Після чергового потопу вони забували про це, але через тисячоліття знову починали своє муміфікування. Ось така генетична пам'ять. Але повернемося до пірамід. Грані пірамід відбивали невидиме світло тонких світів, і служили маяками для космічних кораблів багатьох галактичних цивілізацій. А ще вони служили для перетворення водню на антиводень, на якому літали ці кораблі. Це вже через тисячоліття, всередині цих пірамід, у зонах викривлення часу та простору, стали проводити ритуал Посвячення для молодих жреців-ієрофантів.

Раптом Арес перебив Енліла.

- Це все кумедно, про що ти розповідаєш. Але мене цікавить, як загинули перші атланти?

- Ти такий же нетерплячий, як і твій дядько, принц Валіус, - відповів Енліл, - май витримку.

Арес зобразив посмішку, а Енліл продовжив.

- Після багатьох тисячоліть свого існування, рмохали об'єдналися і створили імперію Тайяма, зі столицею Майюн на березі океану. Але паралельно з імперією Тайяма, Садівники Землі створили другу атлантську субрасу – тлаватлів. Тлаватлі населяли острів Му, за тисячу кілометрів від Тайями. Упродовж тисячоліть князівства диких тлаватлів воювали між собою, доки один хитрий вождь, Акхантон, не об'єднав їх в одну імперію. Після об'єднання він, на чолі тлаватлів, пішов війною на рмохалів, і обложив їхню столицю Майюн, намагаючись взяти її змором. Але велика армія тлаватлів, яку задіяли в облозі, поступово розоряла імперію рмохалів. Зі своїх космічних кораблів ми довго спостерігали за цією першою війною двох субрас Атлантиди. Двохсоттисячна армія кудлатих тлаватлів, осідлавши ведмежоголових слонів і розлючених динозаврів, вступила в першу нищівну битву людей та звірів. Це було грандіозне видовище. Передові фаланги рмохалів наїжачилися двадцятиметровими списами, за ними встали собакоголові воїни-мутанти зі щитами, - величезні, як слони. За собакоголовими стояли десятиметрові люди-тигри, - з мечами та списами. І коли на ці три ряди побігли динозаври, закуті в броню, і полетіли зграї ящерів, - то весь світ закрутився в кривавому хороводі. А потім на півночі з'явилися якісь птахи. То летіли крилаті люди, з розмахом крил понад десять метрів. Вони були схожі на кажанів з людськими головами і півметровими пазурами. Їх були тисячі, і вони розривали всіх на своєму шляху. З висоти кількох кілометрів ці хвилі колон, що билися, нагадували величезну закривавлену змію. Тоді в небі, окрім нас, були ще космічні кораблі інших цивілізацій, але всі ми зберігали військовий нейтралітет.

- І хто переміг у тій війні? - запитав Арес.

- Як завжди, ніхто не переміг, - відповів Енліл. - Але незабаром перша субраса рмохалів перестала існувати. Докладніше ця історія описана в тих книгах, що перед тобою.

Арес уважно подивився на розкладені книги, і мимохіть здригнувся. У них була якась прихована таємниця, якесь призначення, що торкалося його особисто…

- Твій дід тут буде з хвилину на хвилину, - сказав Енліл. - Ти поки що сховай ці книги, а потім почитаєш їх на Землі.

- Я вдячний тобі за подарунок, учитель Енліл, - промовив Арес офіційним тоном. - Так, я триматиму це в таємниці. Тільки в мене нічого нема, щоб подарувати тобі натомість.

- Мені нічого від тебе не потрібно, - сказав Енліл. - Я чув, що ти майстерно володієш мечем?

- Можливо, - відповів Арес. - Цю науку мені викладає сама принцеса амазонок, тобто моя мати. Вона була найкращою фехтувальницею в Легіоні Білих Дам.

- Да? А я чув зовсім інше.

Арес голосно засміявся.

- Ти маєш на увазі її відмову від зброї? Так це було давно, і не зовсім правда. Головне, що мати навчила мене розрізняти лезо меча від його вістря, тому як серед амазонок вважалося найвищою майстерністю вбити вістрям, а не лезом.

- Твоя мати - романтик, - пробурчав Енліл. - Я взагалі проти будь-якого вбивства, хоч вістрям, хоч лезом. Але, за потреби, ми робимо це не гірше за землян. Повір мені…

- Охоче вірю, - відповів Арес. - Тим більше, що у вас колосальний досвід на цій ниві.

Енліл ковзнув очима по вікну, за яким пробігли незрозумілі тіні.

Простеживши за поглядом Енліла, Арес подумав про своє: скоро вони відлетять звідси, і він, мабуть, вже ніколи більше не побачить цього неба. І ця думка змусила його згадати про батьківський кришталевий замок, в якому він народився.

- Я давно розгадав твою таємницю, Аресе, - промовив Енліл, вирвавши юнака з дитячих спогадів. - В тебе від народження є здібності природного мага, вродженого мага. Ми це називаємо божественною магією. Чиктот казав, що тобі навіть вчитися цьому не потрібно.

Арес уважно подивився на Енліла, і після паузи здивовано проговорив:

- У мене здібності мага? Я завжди вважав…

- Імператор Ану теж так вважає.

- Зрозуміло, - промовив Арес.

- Завжди настає такий день, - зітхнув Енліл, - коли природний маг сам вирішує, як скористатися цим даром.

Арес потер підборіддя, і зосередився на цій думці. Перспектива його не радувала.

В двері тихо постукали, і вони повільно відчинилися. На порозі стояв Імператор Атлантиди.

- Не можу ніяк звикнути, що тут повсюди охорона, - промовив Чиктот. - І куди не подивися, скрізь мерехтять силові поля.

- А ти менше на це звертай увагу, - відповів Енліл. – Я, мабуть, залишу вас, накопичилося багато невідкладних справ.

Енліл вийшов, залишивши їх наодинці. Арес повернувся до Чиктота.

- Да, діду, за нами стежать. А ти нічого про це не знав?

- За нами скрізь стежать, Аресе, ніде сховатися бідним землянам, - Чиктот сухо посміхнувся Аресові, киваючи на двері. На його обличчі блукала чи то щира, чи то знущальна посмішка.

- Імператоре, мене хвилює одна проблема, - поважно звернувся Арес до діда. - За всі роки мого життя, на цій планеті, мені ніколи не приснився батько. Тільки іноді приходять одкровення, що містять у собі якусь приховану правду, і супроводжуються спалахами блискавок. Серед цих блискавок я бачив Золотого Воїна, з порожніми очима. Згодом я розгледів, в цих порожніх очах, зоряні скупчення різних форм та розмірів. І ще той Воїн посміхався до мене. І я гадки не маю – хто він такий?

- Добре, - відповів Імператор Атлантиди. - Я розповім тобі цю давню історію. Слухай і запам'ятовуй.

«Жреці Атлантиди називали цього Золотого Воїна Санат Кумарою, а я завжди казав, що він – Лорд Бога. Вічно молодий юнак, з білявим волоссям та золотисто-васильковими очима. Він був одним із перших ангелів, що спустилися на Землю, щоб облаштовувати її. Наша цивілізація створила свій міф про нього, але так само чинили і всі попередні, і так само зроблять майбутні. Для опису Санат Кумари знадобилося б тисячі слів, і кожне з них було б цікавішим за попереднє. Але як тільки людина торкається його імені, воно одразу ж стає номінальним для нього.

Кожній субрасі атлантів давались свої Ману, - Божественні Вчителі людства. Вони приходили з небесних світів, через понижаючі енергетичні трансформатори, через певні зірки.

Санат Кумара прийшов на Землю через Сіріус-А, потім через Сонце і Венеру. А потім вже з Венери він втілився на Землі, як Великий Дух нашої непосидючої планети, її Головний Шарвар, її ангел-охоронець.

Рука його не скупиться ні на смерть, ні на божественне благословення. Він особисто складає меню веселощів та лих, смертей та воскресінь, на тисячі років вперед. В правій руці має він Силу, здатну потрясти Землю і перетворити її на порох. У лівій руці він тримає скіпетр абсолютної, нічим не обмеженої влади на Землі. Для жреців Атлантиди це загальновідомий факт, який не допускав заперечень. А все тому, що він – Князь Землі, і він твій батько, Аресе…

Відомо, що коли він приходив у вигляді Вчителя, атланти приходили послухати його вчення з усіх куточків Землі, і покидали вони його, зміцнившись духом і більш праведні, ніж були раніше. Вважалося, що він був просвітленим Князем цього Світу, хоча були й такі, хто називав його Сатаною. Цих останніх не вважав він за своїх ворогів, але й друзями вони йому не були.

Великий Дух Землі, Санат Кумара, – це більше, ніж слова. Це закон Земного Світу, який навчав нас найголовнішому: людство зможе вижити лише в братстві та соціальній справедливості. Санат Кумара завжди виступав проти самовдоволеної влади правителів, проти жреців-шарлатанів та релігійних фанатиків. І тому перші жреці Атлантиди зробили його лиходієм, назвавши Сатаною. Більшість з них погрузли по самий німб, у цьому паршивому промислі.

Санат Кумара розглядав кожну людину як резервуар сукупної пам'яті всього людства. Ти – його творіння, Аресе. В тобі вся генетична пам'ять майбутніх подій, ти з’єднаєш минуле та майбутнє. Атлантида сьогодні зруйнована, спорожніла стежка до Небесного Храму. А ти, Аресе, першопрохідник на шляху до Нового Храму – храму нової цивілізації, яка названа арійською, по твоєму імені. Проси свого батька за дні Нового Світу. Да буде так.

- Хай буде так, - тихо прошепотів Арес, а потім голосно спитав. - Діду, так що ж сталося з Атлантидою?

- Це довго розповідати, і боляче, - відповів Імператор. - Просто на Землі зникли всі люди. Після вибуху магми стався найпотужніший викид всіх видів енергії. Атланти тонули, горіли живцем, вибухали, трансформувалися і просто неслися з цього світу. А атлантські чаклуни, здебільшого, були повністю знищені, їх душі розпалися, перетворилися на «ніщо».

- А що сталося з Титанами Атлантиди? Що сталося з Валіусом?

- Це мені невідомо, і воно мене мучить, - відповів Чиктот. - Ми не могли знати, що Санат Кумара здатний на такий відчайдушний крок, ми навіть не підозрювали про таку його могутність. Але сам факт, що він наважився на це, лише доводить глибину духовного падіння атлантської раси.

- Ти перекладаєш провину на плечі людини, яка й так зігнулася під її вагою, - сказав Арес. - Діду, не неси цей вантаж на собі.

- Да, ми самі зробили свій вибір, – парирував Чиктот.

- Діду, мені зрозумілий твій біль, і я не збираюся його полегшувати, - відповів Арес.

Чиктот хотів ще щось сказати, але, махнувши рукою, мовчки вийшов із кімнати.

Через деякий час Арес теж вийшов з кімнати, піднявся на дах і почав спостерігати за чорними квадратами будівель, оточених блакитним сяйвом. Безліч різнобарвних вогнів навколо змушували думати про таємниці буття, вічність Всесвіту та людську самотність. Особливо цієї миті, коли він бачив, як космічні кораблі ліріанців злітали та опускалися на тлі зірок.

Арес сперся на широкий парапет, відчуваючи пальцями шорсткість каменю. «Дурні думки, в дурній голові» - подумав він, і хитро посміхнувся Сонцю.

РОЗДІЛ 6

В один із сонячних днів, Арес і Ліліт вирішили прогулятися, за межі скляного купола, який накривав місто. Їм було цікаво дізнатися, як же облаштований той Райський Сад, про який так захоплено розповідав Енліл.

Без проблем оминувши шлюзові ворота, вони вийшли на широку дорогу, за куполом міста. Навколо стояла дзвінка тиша, яка іноді переривалася незрозумілими дивними звуками з неба. По узбіччі дороги тягнувся густий чагарник, за яким нічого не було видно. Тут було трохи моторошно та страшнувато. І тут же, ніби доповнюючи цю моторошність, на дорогу вистрибнув шаблезубий тигр. Ліниво глянув на дітей, щось подумав, і нехотя побрів по своїх справах. Потім над головою пролетіла шумлива зграя птеродактилів.

- Тут нас можуть на шматки порвати, - зауважила Ліліт. - Це місце мені не подобається.

- І мені не подобається, - погодився Арес із сестрою. - Але повертати назад я не збираюся.

За першим поворотом дітей, з усіх боків, обступили скелі, які швидко змінилися лісом. Це був дивний ліс, наповнений величезними деревами, з соковитим зеленим листям золотистого відливу. Легкий вітерець ворушив це листя, наповнюючи повітря легким п'янким ароматом. Сонячне світло фільтрувалося густими кронами дерев, і тонкими промінчиками пробивалося вниз, подібно до золотих струн чарівної арфи. Аресові раптом захотілося піднятися на вершину найбільшого дерева, і згори подивитися на цю дивну планету.

- А мені подобається це місце! - крикнув Арес із-за дерева, і Ліліт одразу відгукнулася.

- Може поставимо будинок, і будемо тут жити-поживати!

- Слушна ідея, треба обдумати твою пропозицію, - відповів Арес, поперхнувшись від сміху.

Одразу за лісом стало жарко та душно, і Арес вирішив стягнути з себе сорочку.

Ліліт різко зупинила брата.

- Не роби цього, - сказала вона. – Незважаючи на густу хмарність, кількість ультрафіолету є достатньою, щоб отримати опік.

Як не дивно, але Арес послухав її поради.

Згодом дорога скінчилася, і знову почався ліс. Тут відчувався надлишок кисню, із запахом озону. Черевики почали грузнути в липкому ґрунті. Звідусіль лунали дивні звуки: свист, шорохи, ляскання крил і тихе гарчання. Ці звуки здавалися особливо гучними в стислому повітрі.

Цей ліс був незвичним, і все довкола було неординарним. Різноманітність дерев була просто неймовірною, - від карликових, і до струнких гігантів, більшість з яких була обплетена ліанами. Такою ж різноманітною була й крона дерев. Жодної зелені, переважали коричневі та червоні тони, з фіолетовими та золотистими відтінками. Такого ж кольору була й трава, яка щільним килимом накривала землю. Все це справляло враження якоїсь похмурої пишності та штучності.

Небо над головою було перламутрово-сірим. Низькі хмари рухалися по ньому нескінченним потоком.

Арес уважно подивився на Ліліт, зустрівшись з її очима, які раптом стали зеленими.

- Що ти знаєш про природу цієї планету? Я впевнений, що ти шукала інформацію про неї.

Ліліт кивнула.

- Вважається, що спочатку вона належала до венеріанського типу, доки не зіткнулася з гігантським астероїдом. Ударна хвиля, що виникла внаслідок удару, забрала з собою більшу частину атмосфери. Але частина залишилася, і її було достатньо, щоб продовжилася хімічна еволюція, дуже схожа на земну. Фотосинтез ніби. Потім все прийшло в норму. Буває, що тут іноді лютують бурі та урагани, і ще тут висока тектонічна активність. В історії цієї планети були періоди надвисокої спеки та тривалої посухи, але це було ще до її заселення ліріанцями. Але останні й не збиралися тут жити, а лише проводити експерименти над людьми.

Ліліт подивилася на Ареса, давши зрозуміти, що вона закінчила. Арес мовчки кивнув на знак згоди.

За кілька сотень метрів, одразу за деревами, діти вперлися в стіну. Арес уважно роздивився цю стіну, з червоного каменю, на вершині якої повільно крутилися сенсорні датчики. Вони мовчки пішли вздовж цього муру, і незабаром вийшли до величезних воріт.

По обидва боки, від воріт, височіли статуї смурних залізних воїнів, які тримали гігантські мечі. Вони піднімалися на десять метрів над землею, і мали людські пропорції. Сонячні промені відбивалися від їх металевих обладунків та палаючих кварцових очей. Придивившись уважно, Арес зрозумів, що певні частини цих воїнів, переважно голови та руки, просто палахкотіли залишковим електромагнітним полем. Кожну з колон, за цими статуями, обвивали гігантські змії, які наче ворушилися в сонячних променях. Видовище було не з приємних, і діти на якусь мить заніміли.

- Це големи, - тихо промовила Ліліт. – Вартові Воріт Райського Саду.

- Їх ще називають Залізними Ангелами, - підправив сестру Арес. – А якщо зрозуміліше, то це роботи-охоронці, які тримають у напрузі та послуху тих, хто живе за цими воротами.

Так, це були големи. Вони цілком і повністю були породженням науки та магії, і являли собою тіла з заліза, пластику та інших незрозумілих матеріалів. Всередині кожного з них був невеличкий ядерний реактор. Голова, виблискуючи хромом, була посаджена прямо на плечі, що надавало їм ще більш зловісного вигляду. Потужні підсилювачі, встановлені з обох боків хромованої голови, могли видавати таку сирену в інфразвуковому спектрі, яка викликала у звичайної людини первісний жах та паніку. Земля вібрувала від такої звукової хвилі. Цьому роботу ніпочому був вплив радіації, токсинів чи магнітних коливань. Багато інопланетних цивілізацій створювали собі подібних монстрів, щоб ті підкорялися та служили їм. Арес дивився на цих големів, і йому здалося, що вони наче принюхуються до нього.

- Куди нам тепер? – запитала Ліліт, і тон її голосу чітко говорив про те, що почувається вона незатишно, поряд із цими залізяками.

Арес мовчав, хоча і розумів, що треба пройти крізь ворота. Але ці статуї…

- Ходімо, - рішуче заявив він, і пішов уперед.

Але як тільки вони підійшли до Райських Воріт, залізні статуї хитнулися і почали махати мечами, роблячи неймовірні піруети. Мечі зупинилися за лічені сантиметри від дитячих голів.

- Скажи пароль, – в унісон протрубили роботи.

Арес побачив, як напружилася Ліліт, а її рука потяглася до мініатюрного лазера, на поясі.

- Скажи пароль! - знову гримнули статуї.

- Не ворушися, - шепнув Арес сестрі, розуміючи, що якщо вони схиблять, то мечі зроблять свою криваву роботу точно та впевнено. І було незрозуміло, як їм викрутитись із цієї ситуації. Навіть у повітрі відчувалося, що нетерпіння големів зростає.

- Скажи пароль!

Ця вимога задзвеніла, як останнє попередження. Арес хотів крикнути Ліліт, щоб вона відскочила назад, сподіваючись, що хоч вона забереться з лінії атаки, коли замелькають мечі.

- Пароль «Сім'яза», - пролунав позаду чоловічий голос, який Аресу був добре знайомий. Це був голос Енліла.

- Сім'яза! - голосно крикнув Арес. – Сім'яза!

Големи подалися назад, прибрали мечі в піхви, і знову завмерли мертвими статуями.

- У вас тридцять секунд, щоб пройти ворота! - вигукнув Енліл. - Тільки не стійте істуканами, проходьте швидше, потім побачимось! Я вражений!

- Навряд чи ми вражені менше за тебе, - крикнула Ліліт, прошмигнувши за ворота.

За воротами пахло незнайомими квітами, кислою капустою та гноєм. Кам'яні колони вздовж дороги, які були розташовані в шаховому порядку, також обвивали змії.

Коли широкі бронзові ворота зачинилися за ними, Арес замітив, що вони, зсередини, гравіровані лініями та спіралями, які під певними кутами перетворювалися на гнучкі тіла змій, що звивалися кільцями та перепліталися в шлюбних іграх. Навпроти воріт стояло величезне дерево з розлогими гілками, на яких висіли дивні плоди, - круглі, як кулі. Кожна з цих куль була наполовину біла, наполовину чорна. Стовбур дерева обвивали дві змії, і їхні голови лежали десь на вершині. "Занадто багато змій, для такої невеликої території, - подумав Арес". І тут йому згадалося, що в його діда, на лівому плечі, було татуювання, - кільце змії, що заковтувала свій хвіст. І наскільки він пам'ятав історію, такі татуювання носили всі Титани Атлантиди.

Діти обігнули величезне дерево зі зміями, пройшли повз колони, і підійшли до узлісся. Потім повільно та обережно зайшли до лісу, що складався з густих рядів стародавніх дубів. За дубами починалися чагарники, зовсім не схожі на звичайні кущі, і здавалися якимись штучними та декоративними. Вгорі висіло Сонце, а по небу низенько повзли важкі хмари.

У напівтемряві лісової глушини Арес розгледів вузьку стежинку, що петляла між деревами. Ця стежинка незабаром вивела їх на величезну галявину, по якій гордо проходжувалися павичі, з райдужними розпущеними хвостами. Птахи на деревах співали свої трелі, а галявина була всіяна стежками, кожна з яких вела до дивних конструкцій. Тільки за кілька хвилин до дітей дійшло, що ці конструкції були примітивним людським житлом, - з дерев'яних прутів, каміння та глини. Так, це було примітивно, але це було творінням рук людських.

Діти стояли нерухомо, не відриваючи очей від цього дивного поселення. Ці убогі хатинки, серед квітучих дерев, вселяли спокій та умиротворення. Вікна на стінах виглядали так, наче їх намалювали чорною фарбою, на полотні. Не було помітно ні найменшого руху, не було чутно жодного звуку.

Діти підійшли до крайньої хатини, і Ліліт ногою відчинила двері. Хоча, це було складно назвати дверима: кілька дощок, зв'язаних між собою ганчірками та лозою. Хата була маленькою, тендітною, але з високою стелею – точно під триметровий зріст ліріанців. Коли діти увійшли, то в ніс ударив різкий запах аміаку. В дальньому кутку лежала дивна істота, з довгим брудним волоссям, яка з страхом дивилася на них, із-під купи ганчір'я. Арес вловив у мозку дикуна гострий голод, змішаний зі страхом та розгубленістю. В такому стані він міг накинутися на них. Поруч з ним сиділа стара жінка. Її ніс нависав над беззубим ротом, що провалився, а на шиї красувався величезний червоний рубець. Колись чорне, а тепер із сильною просіддю волосся, являло собою вороняче гніздо. По запаху в повітрі Арес здогадався, що це від неї так несло аміаком.

- Як тебе звати? – тихо запитала Ліліт, підійшовши до істоти під ганчір'ям. Він не відповів, а тільки захникав і сховався ще глибше, під купою ганчір'я. Тупий жах, що опанував ним, не відпускав його. Але, все ж таки, він вдивлявся своїм безглуздим та нерозумним поглядом в обличчя Ліліт, ніби шукаючи там щось…

Потім цей зморшкуватий і брудний тип, у рваних лахміттях, піднявся, показав рукою на себе і посміхнувся, - ніжною та нехитрою посмішкою маленької дитини. З крихітної потайної кишеньки, на куртці, він дістав і простягнув Ліліт невеликий золотий диск, із гербом Атлантиди. Він зрозуміло показав, що диск тепер належить їй. Коли він збагнув, що дівчина прийняла подарунок, то задоволено кивнув і посміхнувся, ніби вдалася якась давня задумка. Потім глянув на Ареса, якось сумно, ніби когось згадавши, розвернувся і поплентався до своєї купи ганчір'я.

Діти розвернулися і швидко вийшли назовні. Вже на вулиці Ліліт ще раз показала Аресу диск, і проговорила:

- Дід мені розповідав, що багато років тому, Срібний Легіон Титанів Атлантиди відвідував цю планету, - перед експедицією на Місяць. Цей диск належав Командору Валіусу, його сину. Тільки навіщо він дав його дикунові?

- Ну, це знає лише сам Валіус, - відповів Арес.

Ліліт дбайливо заховала золотий диск у бокову кишеню. «Потрібно буде докладніше розпитати діда про цей диск, - подумала вона».

Арес здригнувся, і по його спині раптом пройшов холодок, який завжди безпомилково підказував, що за ним стежать. Він повільно обернувся назад. Дорогу до лісу перегороджували дикуни, щонайменше особин сорок. Вони стояли півколом, і виглядали радше цікавими, ніж ворожими. Вони дивилися на дітей, із якимось священним трепетом.

- Будь обережний, Аресе, - тихо промовила Ліліт. - Ти не знаєш, як себе поведуть ці істоти.

Арес зробив кілька кроків у їхній бік і зупинився. Найвищий із них не діставав йому і до плеча. Це були зарослі волоссям дикуни, з дуркуватими обличчями, одягнені в грубу одежину, і в лаптях. На жовтих обличчях блукав вираз безтурботного ідіотизму. Зброї в них не було: їхні руки, як і очі, були порожніми. Хоча, як було видно, всі вони були похилого віку, хоча і без жодної зморшки на обличчі. І ще одним генетичним порушенням були їхні лисі голови. Така собі юрба лисих, розумово відсталих старих дітей.

Найближчий до Ареса дикун виступив вперед, і, зупинившись, промовив щось тихим голосом. Всі дикуни закивали головами, і, немов по команді, опустилися на коліна.

За хвилину вони піднялися, і їхній ватажок підійшов до дітей.

- Ідіть за нами, - тихо промовив він, на ломаному галактичному санскриті.

Діти кивнули і пішли за ним, на околицю поселення. І вже за сотню кроків навколо почався такий гам, що в Ареса вуха заклало. А все тому, що всюди снували діти, які бігали голяка. Вони, як сині м'ячики, стрибали довкола і свистіли. Деякі пирхали і посміхалися, смикаючи Ареса і Ліліт за одяг. Всі вони були рудоволосі та коротконогі, і постійно випорожнювалися. Ці запахи, змішані з запахами самих дикунів, надавали повітрю різкого «аромату».

Але особисто Ареса ці запахи не хвилювали, його цікавили їхні почуття та емоції. Він плавав у морі вражень, пропускаючи їх крізь себе. Це були почуття людей на зорі їхнього зародження, коли вони ще не знали про своє походження. Всередині них кипіли людські пристрасті, - первісні і непідробні, примітивні і зрозумілі. Це була п’янка суміш радості та смутку, туги та болю…

Арес глянув на Ліліт. Він відчував, що сестра напружена, і в неї виникла купа запитань.

- Вони люди, Ліліт, - заспокоїв її Арес. – Вони як ми.

Вона кивнула і промовила:

- Або пародія на нас. Це якась паралельна еволюція, але це наша, земна еволюція.

Коли діти минули останні ряди хатин і вийшли на відкритий простір, то були трохи приголомшені. Дикуни були повсюди, вони повністю заполонили величезну галявину. Вони всі сиділи на траві, мовчки дивлячись на Енліла, який щось говорив їм. Сиділи вони настільки тісно, що між ними ледве можна було протиснутися. Багато хто влаштувався на деревах, обліпивши нижні гілки.

Арес спробував порахувати дикунів, але одразу ж відкинув цю ідею. Перед ним була суцільна маса істот, покритих рудою шерстю, з ніг до голови. Поряд з Енлілом, на невеликому помості, стояв новоспечений релігійний діяч, один з дикунів. Обличчя його було звернене до тих, хто сидів на траві, і він кричав на них дивним голосом, - шалено та пристрасно, розмахуючи довгими руками. Різким, металевим голосом він повторював слова знову і знову, з якоюсь дивною наполегливістю та владним ентузіазмом. Дикуни сиділи нерухомо та безмовно. Аресові здалося, що ніхто з них не слухав цього проповідника, вони наче медитували при світлі дня. Це видовище трохи потривожило його, але тільки тому, що він розумів його значення. І ще була одна цікава деталь. Було схоже на те, що вони ніколи не милися, і ніколи не знімали свого одягу, навіть під час сну. Але ці дикуни не мали ніякого неприємного тілесного запаху, за винятком приторно-солодкуватого.

Діти спробували пройти вперед, повз лежачих на траві, але по черзі наступали на чиюсь руку чи ногу. Помітивши їх, новоявлений жрець замовк, а Енліл махнув рукою, щоб вони відійшли назад. Діти так і зробили, а Енліл продовжив розмовляти з дикунами, жестами пояснюючи їм деякі складні вислови. Їхні обличчя при цьому нагадували калейдоскоп, який змінював картинки, коли Енліл його повертав. На більшість його простих питань дикуни не відповідали. А якщо й відповідали, то невиразно, наче діти, із загальмованою реакцією. Запитань Енлілу вони не задавали.

Після цієї імпровізованої лекції дикуни почали розходитися по своїх хатинах. Арес дивився на них і уявляв, як вони сидять там, дивлячись прямо перед собою, на голу стіну. І чим довше він уявляв все це, тим менше він щось розумів.

Коли до них підійшов Енліл, то Ліліт одразу ж запитала в нього:

- Наскільки я розумію, ці істоти об'єднуються в групи залежно від того, яка перед ними поставлена задача?

- Так, ти правильно розумієш, - відповів Енліл. – Цей процес так і відбувається в цивілізаціях, що зароджуються

- І кожному з них відомо, на що здатен його сусід?

- Так, все правильно. Але процес запам'ятовування не є для них миттєвим та зрозумілим. Щоб ця інформація не загубилася, її потрібно постійно освіжати в пам'яті. А це приходить з практикою. Спочатку, через відсутність концентрації уваги, вони знають один про одного дуже мало. Вони перебувають на первісному рівні розвитку, і тому не усвідомлюють своїх потенційних можливостей.

- Зрозуміло, - відповіла Ліліт. – Вони змагаються один з одним в розумових здібностях. І ще я помітила в їх очах страх самотності.

Ліріанець посміхнувся.

- Так Ліліт, ти правильно підмітила, в них закладено це почуття. Людина приречена на вічну самотність, але вона не хоче бути самотньою. Вона завжди когось шукає, прагне спілкування, тягнеться до інших, через безодню самотності. Одні не можуть її подолати, іншим це вдається. Людині дали Богів, бо вона боїться самотності, в порожньому Всесвіті. Рохли знаходять тут свого Бога, або те, що можуть назвати Богом. І ніякого обману почуттів, це ключ до таємниць світобудови.

- Але, все ж таки, вони ще не люди, і тому ще не зовсім егоїсти, - промовила Ліліт.

- Кожен з них – це справжня індивідуальність. І до того індивідуальність, що вони нічого не роблять разом. Навіть у тому, як вони розміщуються по своїх хатинах, немає жодної системи. Сьогодні вони сплять в одному місці, завтра – в іншому. Жодного порядку чи розкладу в них не існує, але щоранку вони всі разом вирушають у сад, за фруктами та ягодами. І не називайте їх дикунами, вони рохли. А ця резервація називається – Райський Сад.

- А чому Сад? - запитала Ліліт.

- Сад – це абревіатура Ради Світів Галактики, – відповів Енліл.

Тут Арес замітив, що до них наближається новоявлений жрець дикунів.

- Колись, дуже давно, ми робили майданчики на верхівках дерев, - сказав він, підійшовши ближче. – Тепер тільки дикі так роблять.

- І багато серед вас диких? – поцікавилася Ліліт у нього.

- З кожним роком їх стає дедалі менше, - хвалькувато промовив новоявлений жрець. – І вони служать нам.

«Та ці рохли завели собі рабів, – подумав Арес, і подивився на реакцію Ліліт».

- Скоро диких зовсім не залишиться, - вже сумно промовив жрець, збираючись іти. – Нам буде погано без них.

Але Ліліт зупинила його жестом, і між ними почався філософський діалог. Спочатку розмова йшла з запинками, оскільки в жреця була відсутня язикова практика. Але незабаром їх дискусія набула жвавого характеру. До них підійшли інші дикуни, які уважно прислуховувалися до розмови, зрідка обмінюючись між собою зауваженнями.

Арес підмітив у натовпі старого рохла, і підійшов до нього. Якийсь час вони мовчки дивилися один на одного, і без сумніву, були упевнені, що один із них – повний ідіот, а другий – бог. Але це не важливо. Ще з початку цієї екскурсії Ареса здивувала відсутність в селищі дітей, схожих на дорослих особин. Ті, що бігали і свистіли, були не схожі на дорослих мешканців, вони були зовсім інші, це були не їх діти. Арес вирішив запитати про це старого:

- Де ваші діти?

- Ми відпущені.

- Чому у вас немає дітей? – повторив Арес.

Жодної відповіді, лише порожній погляд. Арес вирішив змінити питання.

- Хто з вас наймолодший?

Дикун замислився, намагаючись вирішити цю проблему. Він явно був у безвиході. Швидше за все, це питання не мало для нього сенсу. Але, помовчавши трохи, старий дикун вказав на одного, що стояв осторонь.

- Кул, останній із прибулих.

- Із прибулих? – перепитав Арес. - А звідки він прибув?

Старий глянув на Ареса відсутнім поглядом, у якому нічого не було.

- Ти бог, - сказав він, - ти маєш знати все.

Арес кивнув. Було зрозуміло, що далі розмова піде не за його сценарієм. Цей клубок не розплутати ніколи.

- Значить, Кул, - Арес показав на дикуна, - останній із прибулих?

Виходило, що Арес сам поставив собі запитання. І хто з них дикун?

- Так, він прибув, бо один із нас помер, - сказав старий.

Раптом Аресові здалося, що він зрозумів його.

- Отже, якщо хтось помирає, то новий прибуває, - уточнив Арес. - Вам замінюють одного іншим, щоб вас завжди була певна кількість?

Старий рохл відповів мовчанням, що Арес прийняв за знак згоди. Схема тепер була зрозуміла. Коли хтось помирав, ліріанці замінювали його на новий екземпляр. Все просто, до неможливого, даже сама природа не допускала такої точності в популяції. Але й вік їх визначити було важко, хоча, швидше за все, різниця у віці була не більше десяти років. І поводилися вони зовсім по-дитячому.

Арес кивнув дикунові і підійшов до Енліла.

Ще деякий час вони терпляче слухали балаканину Ліліт із жрецем, і ліріанець не витримав першим:

- Ліліт, вони раді зустрічі з тобою, і готові слухати тебе до бескінечності, але вибачься перед вдячними слухачами, нам час відправлятися додому.

- Ліліт, передай своєму другові, нехай чистить свій банан у чотири руки, - засміявся Арес, і послідував за ліріанцем. За селищем, між деревами, красувався літальний апарат Енліла.

На околиці вони обійшли хатини, з грубого каменю, покриті дерном. За ними, на почорнілому від вогню пагорбі, валялися людські черепи, впереміш з кістками, і все це було притрушене сірим попелом.

Енліл підняв один із черепів, і заглянув у порожні очниці.

- Рохли почали спалювати своїх мертвих, - сказав він, шпурнувши череп на землю, і піднявши хмару попелу. - Тут теж все змінюється, за нашої відсутності.

- Але незмінним залишається одне, - зауважила Ліліт, - сморід перегною.

Енліл обернувся при цих словах, і, подавшись уперед, спитав:

- Чиктот розповідав вам про культ Бога Ра?

- Небагато, якась атлантська релігія, - відповіла Ліліт.

- Єдина релігія атлантів, - поправив її Енліл. - Подивіться на всіх цих дикунів, вони всі віруючі. Серед них немає жодного єретика.

- Я читав про це, в твоїх книгах, - сказав Арес, - серед інших історій.

- І що ти про це думаєш?

Арес знизав плечима.

- Жорстко та примітивно, але не гірше за інші культи, про які я читав. Зрештою, рохли лише починають свою еволюцію. Я так розумію, вони ще не дійшли до вбивства собі подібних? Це в них ще попереду?

Енліл похитав головою, і підозріло глянув на Ареса.

- Ти мене неправильно зрозумів, - промовив він. – Тут немає культу жертвопринесень, чи чогось із культів інших планет чи цивілізацій. Неправильно порівнювати їхній культ із людськими жертвопринесеннями, вони спалюють вже мертві тіла.

- Я дещо починаю розуміти, - сказала Ліліт. - Згідно з релігією перших атлантів, щоб задобрити богів, потрібно було принести їм в дар безневинну жертву, во ім'я благополуччя інших.

- Тут зовсім не так, - відповів Енліл. - Рохли йдуть на смерть охоче, їх ніхто до цього не примушує.

Арес завмер у замішанні.

- Добре, - погодився він. - На мою думку, ви самі заплуталися у всьому цьому. То вони спалюють лише мертві тіла, то самі йдуть охоче на смерть… Гадаю на Землі ми вирішимо це питання, питання канібалізму.

І, як потім Арес взнав від діда, тоді Енліл сказав напівправду. Ліріанці самі навчили дикунів цієї мерзенної традиції, - поєднувати ритуальне кровопускання зі смертю календарного року. І рохли вже принесли в жертву багатьох своїх родичів, за настановами ліріанців.

Біля вімана Енліла походжало четверо молодих, і доволі міцних рохлів. Всі вони були чимось схожі один на одного - руде волосся коротко підстрижене, невиразні очі дивилися холодно та насторожено.

- Вони належать до воєнізованої релігійної громади, яку створили для охорони резервації, - на ходу пояснив Енліл.

- Ви ввели в їхню ДНК гени сторожових псів? - запитала Ліліт.

- Щодо їх створення та розвитку, то у нас було багато суперечок, - відповів Енліл. – Нині вони допомагають нам, але потім це буде дуже войовнича раса. Ми вжили деяких заходів, але все ж таки, я думаю, в майбутньому вони завдадуть нам багато клопоту. Це люди-звірі.

- А де діти? Я не бачила тут дітей з батьками? - запитала Ліліт. – Діти тут всі різні, і якісь вони пусті, бездушні.

- Настане час, і ми створимо гарних жінок, і увійдемо в них, - відповів Енліл. - І тільки тоді вони народять дітей, які будуть мати душу.

- Іншої відповіді я й не чекала, - промовила Ліліт. – Ви запалаєте любов'ю до цих дочок людських, і тоді буде потрібний результат.

- Не єхидничай, Ліліт, - кинув Енліл, підходячи до вімана. – Зараз рохли ведуть безстатевий спосіб життя, така їхня природа існування. Дітей ми клонуємо.

На цьому Ліліт припинила свої розпитування, і всі піднялися в кабіну вімана.

Згодом цей невеличкий космічний корабель смикнувся, і поплив убік, подалі від цього селища. На дуже малій висоті, він пролітав над благодатними оливковими гаями та доглянутими полями, розділеними кипарисовими смугами. Потім почалися дивовижні ліси, що віддавали відблиском яскравого листя. Серед цих лісів проглядалися петляючі дороги, наче мурашині стежки, якими зрідка рухалися якісь істоти та механізми.

Незабаром віман завис над однією з таких доріг, а потім повільно полетів вздовж неї. Внизу хаотично бігали якісь істоти, зупиняючись лише для того, щоб жбурнути в наш віман камінь чи грудку землі.

- А це хто такі? - запитав Арес Енліла.

- Такі ж дикуни, тільки трохи інші, - відповів ліріанець. - Від перших вони відрізняються зростом, кольором шкіри та підвищеною нікчемністю.

Енліл ще покружляв над ними, поки діти не задовольнили свою цікавість, і приземлився на старій дорозі. По обидва боки від дороги тяглися поля цукрової тростини, що блищала на сонці. За полем починався евкаліптовий ліс. Попереду, біля дороги, два дикуни, з величезними головами, поганяли худого шестиногого коня, що котив величезне колесо для поливання.

Коли Арес зістрибнув на землю, голова в нього раптом стала дивно легкою, і з’явилося невеличке запаморочення. Повітря тут було просякнуте сотнями різноманітних запахів, а по землі тягнувся легкий різнобарвний туман. Земля дзвеніла під чоботами, наче метал, і для повної гармонії, простором лунав чистий кришталевий дзвін. На краю поля височіла кругла вежа, на вершині якої крутилися незрозумілі датчики.

- А там що? - обернувшись до Енліла, запитав Арес.

- Ми все записуємо на кристали.

- А навіщо?

- Колись, у далекому майбутньому, ми збираємося трішки ощасливити людей. Історики будуть ламати собі голови - як і звідки з'явилася перша людина? І ці записи будуть їм у нагоді. Все це робиться з любов'ю до людей.

- Ваша любов до них обернеться їхньою ненавистю до вас, - зауважила Ліліт, зриваючи химерну квітку. – Вони вас просто зненавидять.

Подолавши невелику відстань, всі увійшли до лісу, що складався з невисоких товстих дерев, із блакитною корою. Їхнє листя нагадувало величні мережива, червоно-зелених відтінків. Сонячне світло, ніби профільтроване цими мереживами, тонкими променями падало на промокле листя, що встеляло землю товстим шаром. Місцями виднілися острівки блакитного моху. Вологий вітерець приніс звірячий запах. І тут же, між дерев, з'явився величезний, химерно розфарбований тигроподібний звір, з шабельними іклами, що стирчали з верхньої щелепи. Він загарчав, але потім якось боязко, підібгавши хвіст, шмигнув у кущі.

Дерева вздовж стежки ставали дедалі різноманітнішими і химернішими, і невдовзі всі вже рухалися коридором з величезних дерев, з листям як у папороті. Якісь невідомі звірята, з тарілкоподібними очима, виглядали з-під далеких кущів. Потім дерева змінилися папоротями, які невдовзі також зникли.

Всі пройшли повз неглибоке озеро, наповнене якоюсь киплячою та смердючою рідиною. Ліворуч височіли гори, які ніяк не вписувалися в цей краєвид.

Раптом дорогу всім перегородив земляний вал. Піднімаючись на нього, Арес відчув вібрацію від працюючих генераторів та відбійних молотків. Внизу, з іншого боку насипу, на пристойній відстані один від одного, стояли триметрові ліріанці, з електричними розрядниками в руках.

В схилі гори зяяли дірки та ями, з'єднані містками та драбинами. З дір стирчали помости, що спиралися на хрестоподібні стовпи. По них бігали низькорослі люди, що штовхали перед собою візки та тачки, з землею та камінням. Вміст тачок вони звалювали з помостів у велике квадратне корито, вірніше набір різних корит. До корит були підведені жолоби, якими постійно та шумно стікала вода, що підводилася з лісистої гори. Камені з землею, у верхньому кориті, робітники розбивали струменевими водометами.

- Цікаво, якими справами тут займаються ліріанці? - запитала Ліліт.

- Це промивка золотовмісної руди, - відповів Енліл, вказуючи на пристосування. – З шахт рудника рохли вивозять руду, вивантажують у корита та промивають водою. Золото осідає в нижніх піддонах, звідти його вибирають і плавлять у зливки. Надалі золото подрібнюють і розпорошують у верхніх шарах атмосфери, - з метою захисту нашої планети від сонячної радіації.

Арес помітив, що з усіх сторін ця золотодобувна шахта була оточена датчиками руху і електромагнітними полями. І ще він відчував характерну ауру: шахту накривав ментальний купол, який додатково її охороняв. Постоявши ще трохи, всі почали зворотній спуск із земляного насипу, щоб продовжити шлях лісом.

Згодом ліс закінчився, і змінився рівною місцевістю. З одного боку вона переходила в оране поле, над яким піднімалася пара. Це оране поле з трьох сторін було оточене чагарниками. Арес не одразу зрозумів, що це поле кимось оброблялося. Але навіть не це було для нього дивиною. Дивним було те, що на цьому полі він побачив дюжину тварин величезних розмірів, які мали хоботи між маленькими очима, величезні вуха-вітрила і скрючений хвостик. Череп звужувався донизу, переходячи в мордочку з дуже м'яким та рухливим ротом. Але це відчуття м'якості убивалося виглядом гострих зубів, схожих на леза. Їхня безволоса блакитна шкіра була швидше гладкою, ніж зморшкуватою.

Одна частина цих тварин корчувала пеньки в кутку поля, друга частина носила колоди до будівлі посеред поля, а треті тягали по полю дерев'яні плуги. На спинах останніх сиділи маленькі істоти. Така ж істота шкутильгала за плугом, зовсім недалеко від Ареса. Вона була висотою з метр, але здавалося ще нижчою, тому що використовувала для пересування всі чотири кінцівки, - короткі та криві. Кожна з кінцівок закінчувалася трьома, добре розвиненими пальцями. Хвіст був пристосований для хапання. Груди та плечі, в порівнянні з його загальними розмірами, були величезними. На кожній руці, крім трьох пальців, було ще по великому пальцю. Голова була масивною і круглою, з кулястими вухами і чорними очима, що горіли. Ніс плескатий, тіло вкрите густою рудою шерстю. Ще на ньому було щось схоже на одяг, а на поясі висів залізний ніж.

- Це "бези", - пояснив Енліл. – Вони не агресивні.

Він попрямував у їхній бік, і Арес з Ліліт пішли за ним, дещо спантеличені виглядом цих істот.

Беза, що йшов за плугом, забурчав і видав різкий звук через ніздрі, які служили, швидше за все, резонаторним пристроєм. Потім він напижився, і видав дивовижний набір звуків.

Арес і Ліліт уважно слухали.

- Я не дуже розумію їхню мову, - промовив Енліл. - Але я розібрав слова. Він назвав своє ім'я, – «Прохоб». Хоча слово «ім'я», в даному випадку, не зовсім вірне.

Енліл щось промовив до бези, і той відповів йому.

- Наскільки я розумію, – сказала Ліліт, – ці істоти об'єднуються в громади залежно від того, які завдання їм необхідно вирішувати?

- Ти вгадала, - відповів Енліл. – Так відбувається їхній процес еволюції. Ось ці істоти об'єдналися, щоб обробляти ґрунт. В інших комбінаціях їхні групи перетворюються на мисливців, рибалок, майстрових...

- І кожному з них відомо, на що здатен інший? - запитала Ліліт.

- Так, ти знову вгадала. Але процес запам'ятовування не є для них миттєвим. Щоб інформація не загубилася, потрібно її постійно освіжати в пам'яті, а це приходить з практикою. Клітини їхньої пам'яті зберігають інформацію до тих пір, поки живе вміння її підтримувати.

Поки Енліл філософствував перед Аресом і Ліліт, на полі з'явилися нові бези, - чи то з лісу, чи то з будівлі посеред поля.

- Зараз ми будемо присутні на справжніх зборах, - промовила Ліліт з посмішкою.

А тим часом беза, що був за плугом, підійшов до Ареса. Його сині пальці обмацали одяг Ареса, і спробували залізти до його сумки на поясі. Але Арес сам зняв її, і виклав її вміст на землю. Беза акуратно брав речі в руки, розглядав і клав назад. Арес дивився на це дійство, не відводячи очей.

Через деякий час Енліл промовив голосно.

- Вони раді зустрічі з нами, і готові показати нам свою гостинність. Але нам час летіти додому.

Вже підходячи до вімана, Енліл з сумним жалем промовив:

- Навіть така розвинена цивілізація, як ліріанська, відчуває певну потребу в ручній праці живих істот. Машини не замінять хороших домашніх слуг, так само як і підземних робітників, які видобувають золото.

Всі загрузилися в літальний апарат, і на малій висоті полетіли у бік міста-вулика ліріанців. Внизу, вздовж дороги, лежали ще більш дивовижні землі. Під кораблем увесь час хаотично бігали якісь людиноподібні постаті, зупиняючись лише для того, щоб кинути в літальний апарат камінь. Деякі з них були вкриті не волоссям, а синьо-зеленою лускою. Деякі рогоподібні екземпляри мали копита, в інших було чотири і більше руки. Ці люди-павуки жадібно полювали на інших істот. Внизу Арес і Ліліт спостерігали десятиметрових крокодилів з людськими головами, та людей із бичачими головами. Над цими резерваціями кружляли невеликі круглі апарати, які розганяли цих тварин електричними розрядами. Були внизу істоти, дуже схожі на людей. Одні білі, як крейда, інші синьошкірі, з маленькими тілами та великими головами. Різні були істоти в цьому зоопарку, під назвою «Райський Сад»: рогаті, волохаті, хвостаті і страшено мордаті.

- В цьому Саду ми відроджуємо людську расу, - промовив Енліл, після довгого мовчання. – Ці істоти потрібні нам, щоб відновлювати земне людство, яке періодично вимирає. Ми робимо їх настільки схожими на людей, наскільки це можливо. Вони вміють робити те саме, що й люди, за винятком одного…

- Вони позбавлені здібності до розмноження, - закінчила Ліліт.

- Правильно. Але якщо ми наділимо їх цією здатністю, тоді вони перетворяться на справжніх людей. І не буде жодної різниці між тими, чиї предки виготовлені в лабораторії, і тими, чий родовід походить від першого лемуро-атланта. Колись ці рохли стануть земною расою, вони стануть істинними людьми.

- Для мене дивно, звичайно, як ви змогли створити у лабораторії таке різноманітне біологічне життя, - промовила Ліліт. - Хто цей інтелектуальний геній?

Енліл посміхнувся у відповідь, і промовив рівним голосом:

- Ми наділили цих дикунів однією якістю, яку самі не маємо.

Ліліт із підозрою глянула на ліріанця.

- І якою?

- Ми наділили їх комплексом неповноцінності, - сказав Енліл. - Зробили їх недолюдами, заклали їм жагу воювати один з одним. Ми відмовили їм у рівноправності. І вони постійно доводитимуть одне одному, що перший розумніший за другого, а деякі взагалі найкращі з усіх, хто живе на Землі. Але мозок у них такий самий, як і в нас, тільки частково заблокований.

- Ну й паскудна ж ви раса, Енліле, - сумно промовила Ліліт.

- Ми древня раса, - відповів ліріанець. – Розвивалися ми надто важко та болісно, надто кривавою дорогою ми пройшли. І свої труднощі передаємо рохлам, - майбутній земній расі, чиє майбутнє в твоїх руках, Ліліт. Від тебе залежить, стане вона паскудною чи високодуховною. Тільки не переплутай з релігією.

Після бурхливої суперечки всі, на якийсь час, замовкли, розглядаючи місцевість внизу. Під кораблем переважав рівнинний характер місцевості, з великою кількістю рослинності. Пагорби, низькі та кам’янисті, свідчили про колишню вулканічну активність на планеті. Вся флора та фауна перебували в своєму природному стані, оскільки технічна цивілізація ліріанців вже давно відмовилася від втручання в природу. Незграбні масивні чудовиська важко пересувалися по заболочених лісах, пролітали в повітрі або бовталися в озерах.

Корабель наближався до космодрому, і кожен думав про своє. Своє у кожного було різним…

РОЗДІЛ 7

Іноді, здебільшого це було вранці, Чиктот запрошував Ареса на тренування. І тоді вони, одягнені в сріблясті комбінезони і озброєні короткими мечами, довго кружляли шестикутним майданчиком.

Чиктот майстерно володів холодною зброєю, але був вже не молодий і не в такій ідеальній формі, як онук. Але він перевершував молодого Ареса в знанні бойової тактики і майстерності.

Цього ранку Імператор віртуозно робив Аресу уколи, користуючись його млявістю та повільністю. Його обличчя блищало від поту та насолоди.

- Можливо, вистачить на сьогодні? – крикнув Чиктот. - Ти занадто повільний! Чим ти стурбований, Аресе?

- Та нічим я не стурбований, - крикнув Арес дідові, уникаючи його удару. - Просто мені все тут набридло, я хочу на Землю.

Імператор зупинився на мить, спрямовуючи, поворотом зап'ястя, меч у бік дверей.

- І я хочу на Землю, тут наші бажання збігаються. Боа, підійди до мене!

У кутку піднявся величезний атлант, помічник і охоронець Імператора Атлантиди. Він повільно підійшов до Чиктота.

- Слухай мій наказ: всім атлантам приступити до приготування. Всім приготуватись до польоту на Землю. Ми летимо додому, Боа.

Його помічник спочатку здивувався, потім посміхнувся і дитячими стрибками вискочив з кімнати.

- Ти теж не тягни, - промовив дід, повертаючись до Ареса. - Передай мій наказ матері і Ліліт. Так чи інакше, але через три дні ми відлітаємо.

- Діду, ти занадто швидко вирішив летіти на Землю, - здивовано сказав Арес. - А це безпечно?

Імператор недбало махнув рукою, сів на край столу і посміхнувся. В його голові вже склалася розмова з Аресом, бо йому часто доводилося говорити так зі своїми Титанами, відправляючи їх у чергову військову експедицію. Йому доводилося їх переконувати, і розсіювати їхні сумніви. Але Чиктот раптом здригнувся, згадавши просту істину: «Тут не Атлантида, а Арес не Титан Срібного Легіону».

- Да, там буде небезпечно, - зізнався Імператор. – На Землі завжди небезпечно, Аресе, і в мене є повний перелік ворогів земного людства. А зараз іди, збирай свої речі.

Арес швидко підібрав свої пожитки і вийшов з кімнати.

За день до відльоту на Землю, коли суєта приготувань і зборів досягла свого апогею божевілля, до кімнати Ареса зайшов Енліл.

Він глянув у дальній кут кімнати, яскраво освітлений полуденним сонячним світлом. Там сидів Арес за довгим столом, нахилившись над картами та фоліантами.

Енліл тихо кашлянув, але Арес не ворухнувся. Енліл кашлянув ще раз.

Арес випростався, і, не обертаючись, промовив:

- Не трудися так, ліріанець, а то ще поперхнешся.

Енліл придушив посмішку, і підійшов до юнака. Арес обернувся до нього і підняв очі на триметрового ліріанця.

- Я чув твої кроки в коридорі, - сказав Арес. - І по них я тебе впізнав.

- Ти впізнав мене за звуками кроків?

- Так, і не думай, що хтось може скопіювати їх, я почую різницю.

«Так може бути, — подумав Енліл. - Він же син Абадона, Лорда Бога».

Енліл плюхнувся в крісло навпроти Ареса, і відкинувся на спинку. Він мовчки розглядав Ареса, думаючи про щось своє.

- Про що ти думаєш? - запитав Арес.

Енліл якось сумно глянув на нього, і промовив:

- Я думаю про те, що ти скоро відлетиш, і навряд чи колись повернешся сюди.

- І це тебе засмучує?

- Засмучує? Та ні, я будь-коли можу прилетіти до тебе на Землю. Просто сумно розлучатися з друзями.

- Все правильно, планета Земля для вас - це просто інше місце, тільки і всього, - сказав Арес. - То навіщо Імператор Ану послав тебе? Просто поговорити зі мною?

Енліл зиркнув на Ареса.

- Ти починаєш мене лякати, син Абадона. Так, батько хотів сам прийти до тебе, але ж ти знаєш, як він зайнятий. Він, щоправда, поговорив із Імператором Атлантиди.

- То що мені хотів сказати Імператор Ану?

- Батько просив передати тобі такі слова: «Будь-який світ тримається на чотирьох стовпах: справедливості, мудрості, праведності та хоробрості. Але ці стовпи розсипаються, якщо правитель не володіє мистецтвом управління. Запам'ятай це, на все своє життя». Ось такі його слова.

Арес уважно глянув у волошкові очі Енліла.

- Енліл, ти допоможеш мені відродити життя на Землі?

- Можливо, - відповів ліріанець. - Завтра ти вирушаєш на Землю, і будь там дуже обережним. Хоча б заради своєї матері, принцеси амазонок. І завжди прислухайся до її порад.

Арес різко підвівся і обійшов стіл.

- Так, я відлітаю, і наступного разу ми вже зустрінемося на моїй планеті.

Енліл підвівся і швидкими кроками пішов до дверей. На виході він обернувся, і сказав з посмішкою:

- Ніколи не сідай спиною до дверей, принц Атлантиди.

Обличчя Ареса розпливлося в посмішці.

- Не сяду, Вчителю, можеш покластися на мене.

Енліл загадково посміхнувся і вийшов, м'яко зачинивши за собою позолочені двері.

РОЗДІЛ 8

Арес стояв на краю ліріанського космодрому, і в нього мимоволі дух перехопило від побаченого. Перед ним був величезний сріблясто-чорний космічний корабель, який сяяв вогнями, наче блискуча прикраса. Його ілюмінатори світилися різними кольорами, хоча більшість з них були темними. Арес знав, що там, за чорними металевими екранами, були секції, в яких перебували спеціальні пасажири. Там були майбутні жителі Землі.

- Через дві години відлітаємо, - тихо сказав пілот, що підійшов. - Знадобиться кілька діб, щоб досягти Землі.

- Кілька діб? - здивувалася Ліліт. – Для такої громадини це фантастично.

- Да, саме так, - погодився пілот. - На цьому кораблі п'ять тисяч дикунів, і ще більше різних тварин.

Ліліт подивилася на пілота впритул, з посмішкою розглядаючи обличчя ліріанця.

- Чудова вийде мелодрама, - засміялася вона. – Хотілося би знати, хто постановник цієї вистави?

- Заткнися, Ліліт! - гаркнув на неї Арес. - Не роби фальшстарт!

- Мені здається, - сказала Ліліт, - що наша доля на Землі залежатиме від цих дикунів.

- Що ти маєш на увазі? - запитав Арес.

- Ми не знаємо, на що вони запрограмовані, і як вони поведуть себе в непередбачених ситуаціях, - відповіла Ліліт. – Ми не знаємо, яка в них закладена релігія, і якому богу вони будуть поклонятися.

Пілот осторонь мовчки спостерігав за близнюками, слухаючи їхній діалог.

- Всі вони, - промовив він, - вважатимуть кожного з вас божеством, що з'явилося у світі, щоб навчати та наставляти їх. Хоча деякі вважатимуть це єрессю. Для них ви створите особливі правила, своє священне писання.

Арес заперечливо похитав головою, показуючи, що не згоден.

- А якщо їм буде начхати на нашу релігію? Вони не приймуть її?

- Ну, тоді вам доведеться показати жорстокість богів.

- Я тебе не зрозумів, ліріанець, - промовив Арес. – Що це дасть?

Пілот посміхнувся.

- Це спонукає дикунів повірити у ваші релігійні догмати. І, швидше за все, це розважить вас і допоможе краще пізнати їх, поки якась гидота не звалиться вам на голови. Можливо, ви зрозумієте щось дуже важливе, і в якийсь момент це врятує землю від чергового Всесвітнього Потопу.

- І що з цього випливає? – засміялася Ліліт.

- Випливає те, що ви - наш черговий острів в Океані Часу, - відповів ліріанець. - Кожен з вас як частинка візерунка в гобелені історії, який ще нікому не вдалося скласти з того часу, коли перша людина з'явилася на Землі. Це для нас таємниця. А розгадувати таємниці ми любимо найбільше, в цій Галактиці. Ну, крім рептилоїдів, звісно.

- Я згодна бути вашою таємницею, - без тіні хвилювання промовила Ліліт. – Раніше мені й на думку не спадало, що вся мудрість ліріанців полягає у розгадуванні таємниць.

- У цьому вся краса нашого буття, - відповів пілот. – А ви, земляни, як діти…

- А ми і є діти, ліріанець, - загадково промовив Арес. - Вічні Діти Землі.

І вже за кілька годин група кораблів, весь ліріанський експедиційний корпус, виходили на орбіту Арістона. Через якусь мить всі судна вишикувалися в лінію, увійшли до гіперпростору, і згустки невловимої енергії закружляли в космосі. Як єдине ціле, всі ліріанські кораблі націлилися на Землю, щоб в черговий раз заселити її новою цивілізацією.

А потім було декілька монотонних днів, які Арес проводив у капсулі, в трансовому сні. В цьому сні до нього завжди приходила музика, що складалася з в'язких та тягучих звуків, і під цю музику з’являлися танцюючі фігури... А потім лунали якісь голоси... Арес періодично здригався і прокидався, від цього кошмару...

В кінці п'ятого дня польоту, коли Арес вийшов на оглядову палубу після пробудження, до нього підійшов Чиктот.

- Як було раніше на Землі, вже ніколи не буде, - сумно промовив він. - Вже ніколи не буде так, як було в Атлантиді.

Потім вони довго стояли і дивилися на синьо-зелений примарний ореол Землі, що висів у космосі, немов помутнілий сапфір.

- Я пам'ятаю той день, коли ми тікали з Землі, перед Всесвітнім Потопом, - сказав Імператор. – Здається, це наче було вчора.

- А як на мене, то вже минула ціла вічність, - відповів Арес. – У нас, діду, різне сприйняття часу.

Чиктот зітхнув.

- Так, Аресе. Тут одне з двох, або я занадто старий, або ти занадто молодий.

- Ти хочеш розповісти мені про «старі добрі часи»?

- Аресе, може я й старий, але не дурний.

- В мене і в думках не було нічого подібного, - посміхнувся Арес. - Я завжди навчаюся на твоїх помилках, Імператор Атлантиди.

- Головне, щоб ці помилки не були смертельними, - відповів Чиктот, - а то засвоювати їх буде хтось інший.

- Так, здається так, - сказав Арес, і, розвернувшись, пішов геть.

- Все буде не так, як було за часів Атлантиди, - услід йому зітхнув Імператор.

Вранці, наступного дня, кораблі почали наближатися до Землі, яка оберталася навколо Сонця великою похилою орбітою, і досить далеко від трас регулярного космічного руху. Через оглядовий екран Аресу було видно планету, в її теперішній фазі. Це була звичайна темрява, підсвічена по краях золотаво-червоними променями Сонця. Арес був здивований, наскільки незвичною була планета з далекої орбіти. Земля була схожа на гігантське темне плескате коло, обрамлене двома смугами – червоною та блакитною. По мірі наближення вона перетворилася на блискучу кулю, - блакитну в тих місцях, де були океани, і відтінена там, де лежали величезні зелені континенти. А ще були рудувато-коричневі місця, наче покриті іржею. Поруч із Землею сяяв Місяць, становище якого повністю залежало від каталізаторів, що були всередині нього. Задивившись на це, Арес навіть не помітив, як на кораблі відключили внутрішню гравітацію і змінили вектор тяги. Корабель полетів до Землі по спіралі.

Незабаром планета набула чіткіших контурів. Стало помітно, що після Всесвітнього Потопу дно океану піднялося вверх, виставивши напоказ те, що багато тисячоліть було приховано в його глибинах. Причому піднялося воно ґрунтовно, заливши мулом половину планети. Земля внизу здавалася холодною та неживою, і тільки десь, на висоті п'яти кілометрів від поверхні, стали помітні тварини, що блукали на березі океану. А біля берега вода кишіла великими водяними хижаками, що люто нападали на цих бродячих по берегу. А ті, в свою чергу, не менш агресивно нападали на мешканців океану.

Арес розглядав поверхню планети в ілюмінатор пасажирського відсіку. Йому відкривалися неосяжні зелені простори диких земель та лісів, подекуди проглядалися вишикувані, в правильному порядку, зруйновані атлантські міста, вірніше купи каміння, що залишилися від них.

- Ти бачиш ознаки людського життя? – запитала Нікатея, що підійшла до сина. Арес відчув тремтіння її голосу, хоча мати намагалася зберігати спокій.

- Ти хвилюєшся?

- Зовсім трішечки, - сумно відповіла Нікатея. - Земля зараз – це втілення чистої незайманої енергії. І цю чисту енергію ми маємо перетворити і пристосувати до потреб нової цивілізації, заповнити цей світ новими зв'язками та чистими взаємовідносинами.

Згодом з'явилися обриси зруйнованого міста. Хмари пропливали низько над землею, і клуби холодного туману огортали похмурі контури Міста Семи Пірамід, яке проступало з пісків випаленої пустелі, немов члени ледь присипаного трупа. Вікові камені внизу ще дихали страхом, перед кілометровою океанською хвилею, що накрила його, і омила від людських гріхів та провин. В цій частині Землі, до Потопу, не було великих водойм, але після нього утворилося кілька великих озер, що булькотіли підземними газами. На північ, від міста, стояли гори, зрівняні з землею, і до горизонту простягалися змиті фермерські поля та поселення, – такою тут була поверхня Землі, яка раніше служила ареною для діянь, сповнених слави, могутності, блиску та пишноти Великої Атлантиди.

Корабель заклав віраж, залишивши в небі інверсійний слід, і почав приземлятися біля Золотих Воріт міста. Реактивні струмені двигунів перетворилися на вогняні стовпи, і оплавили пісок, перетворивши його на зелене скло. Широкі опори з шипінням розкрилися, і повільно опустилися на ґрунт. З корабля висунувся похилий широкий трап, закопавшись у м'який ґрунт. Першими на нього ступили ліріанці та Титани Атлантиди, з охорони Чиктота. Тримаючи лазери напоготові, вони насторожено озиралися та принюхувалися, наче гончі собаки. Але довкола було тихо та порожньо. Слідом за ними з'явилися Чиктот, Нікатея, Арес та Ліліт.

- Земля, - зітхнув Імператор. - Я вже й не мріяв, що знову побачу її. І не знаю, втішений я, чи розчарований, від її вигляду.

Арес подивився на діда, і обережно втягнув в себе земне повітря. І одразу ж відчув, як воно обпекло ніздрі та горло, вогнем спалахнуло в легенях. Він зробив ще вдих, і ще один. Після чергового вдиху, повітря принесло запахи та відчуття життя, - таке собі дивне емоційне збудження. Арес відчув, як кров забилася в скронях, і завирувала по всьому тілу.

На відміну від брата, Ліліт відчувала в повітрі запах гнилі, і щось зловісне, через що кров застигала в жилах. Навколо все було всіяне кістками риб і тварин, що стирчали з піску, колишнього морського мулу. Зліва болото кишіло зміями, ящірками та крокодилами, в густих зарослях хмарами роїлися комахи. Цей краєвид пригнічував її, і вселяв нудотну огиду. Сонце сліпуче виблискувало в безхмарному небі, яке здавалося якимось чорним та холодним.

Всі обережно пішли по піску, в бік Міста Семи Пірамід, яке спало вічним сном. І ніяк не вірилося, що в цьому місті колись вирувало життя, - настільки воно випромінювало злу силу, яка відштовхувала все живе, немов наказуючи відступитися від нього.

Раптом місто застогнало поривом піщаної бурі, і пролунав такий пронизливий свист, наче повітря зі свистом втягнулося в порожнечу. Всі відсахнулися назад, і спрямували погляди до горизонту пустелі, що тягнулася далеко на схід. Титани, які йшли попереду, дивно схилили голови, прислухаючись.

- Аресе, ти бачиш? - запитала брата Ліліт, стиснувши його руку.

- Не бачу.

- Хвиля. Ти її не бачиш? Кілометрова чорна хвиля. Вона котиться прямо на нас.

- Тобі мерещиться.

- Дивись туди, Аресе!

- Ну, що там?

- Місто вдалині! Величезне місто, на березі океану! Воно розколюється надвоє, воно руйнується і йде під землю!

Арес мимоволі глянув на діда. Того били дрижаки, піт котився по його обличчю. Коли сильний порив вітру жбурнув жменю піску в його розплющені очі, то Імператор впав навколішки, і заплакав. Чи то від різі в очах, чи то від чогось іншого…

До Ареса прийшло якесь неприємне відчуття. Відбулася якась принизлива і ганебна демонстрація почуттів, яка не відповідала статусу Імператора Атлантиди. Хоча як знати, дід століттями правив наймогутнішою цивілізацією Землі, якої вже не було на цій планеті. Імперії не стало, а Імператор залишився жити...

Підійшла Нікатея.

- Аресе, мені якось не по собі, - промовила вона. – В мене таке відчуття… дивне та жахливе відчуття…

- Я тебе розумію, - тихо відповів Арес матері. - Минули спогади давлять.

До них наблизилась Ліліт.

- Як вам це подобається? Що кажуть ваші серця? В мене все це, скоріше, викликає жах, аніж захоплення.

- Знову повертаємося в печери, - підводячись з колін, промовив Імператор. – А ті піраміди, що всередині міста, нагадують мені мармурові надгробки, які стануть нашими саркофагами.

Ліліт мерзлякувато зіщулилася, і зробила кілька кроків вперед. Раптом її опанував дикий страх: безглуздий і незрозумілий страх перед майбутнім. Цей страх скував холодом її тіло та душу. Чи зможе вона полюбити цю чужу для неї планету? Вона не знала відповіді, і тому неохоче видавила з себе:

- Ми самі обрали цей шлях, і тому підемо ним до кінця. Але спочатку доведеться прибрати весь цей мотлох після Потопу, перш ніж можна буде побудувати тут щось привабливе. А це означає, що в нас буде купа роботи. Я вже маю повнокровну програму відродження Землі, яку я обов’язково виконаю. Наша цивілізація зростатиме в геометричній прогресії, враховуючи людську здатність до відтворення.

Незабаром всі вже входили в зруйновані Золоті ворота Міста Семи Пірамід. Міські стіни, біля воріт, потріскалися та покришилися, але на них можна було побачити злісні графіті, які містили відверті прокляття на адресу атлантських чаклунів. Далі, по обидва боки центральної вулиці, стояли зруйновані палаци з фасадами без вікон. Подекуди, на місці будинків, залишилися тільки купи каменю, перемішаного мулом та вибіленими кістками. Між камінням росла пожовкла трава, в якій валялися срібні та золоті кубки, різне кухонне начиння, шматки мармуру та залишки меблів. Вцілілі будинки вкрилися білим нальотом піску та глини. На деяких спорудах були відсутні дахи та частини стін. Водні канали, по краях головної вулиці, висохли до самого дна. Місто було величезним, але сильно зруйноване потопом. І вся ця ситуація була схожа на дешеву декорацію, до грандіозної театральної постановки.

- А хто відповість за це? - крикнула в порожнечу Ліліт. – Попередній світ зруйнований, а наш статус у цьому безлюдному та ворожому світі ще не визначений. Я правильно виклала факти?

Нікатея докірливо подивилася на дочку.

- Так, ти правильно виклала факти. Тільки цей безлюдний та ворожий світ – це твій рідний дім, де ти народилася.

- То я вже бувала тут раніше? - дзвінко засміялася Ліліт. – І тому я вловлюю такий рідний запах лайна!

Нікатея промовчала, вражена словами дочки. Але який сенс ображатись на неї, якщо загинула ціла цивілізація. І їм усім доведеться починати з самого початку. Перевага царського народження, колишнє багатство та влада на цій Землі - все це тепер нічого не значило.

Чиктот послав атлантів обстежити руїни, і через деякий час вони повернулися з мішками фруктів. А ще Форес, начальник імператорської охорони, виявив уцілілу криницю з чистою водою.

- Місто порожнє, - доповів Форес. – Але на сході ми знайшли дивних людей, з темною шкірою та жовтими очима. Зустріли вони нас цілком привітно.

- Темношкірі кажеш, - задумливо промовив Чиктот. - І багато їх?

- До півтисячі. Вони живуть у дерев'яному селищі, біля східного муру. Рослі та здорові, і жінки в них гарні.

- А вони не сказали тобі, звідки прийшли? - запитав Чиктот. - Вони знають, що це за місто?

- Ні, не знають. Вони безглуздо посміхаються, і ні про що поняття не мають.

- Я знаю, звідки вони, - сказав Чиктот. - Це залишки лемурійців, які вижили, бо ховалися до Потопу в підземних тунелях. Такий собі сюрприз для нас, від Імператора Ану.

- Але це ще не все, - сказав Форес.

- Що ще? Ти побачив золотого дракона? – з посмішкою запитав Чиктот.

- Дракона не побачив, але за стіною, по всьому полю, валяються тіла сплячих людей. У кожного при собі сумка, наповнена їжею. Вони всі сплять, зрідка конвульсивно посмикуючись. З відкритих ротів іноді вириваються незрозумілі звуки.

- Це один із видів ліріанського гіпнозу, який впливає відразу на всі органи почуттів – на очі, вуха, ніс та рот, – зауважила Ліліт. - Енліл мене цьому вчив.

- Це все, чого він тебе навчив? - запитав її Арес, і одночасно звернувся до Фореса. – Тих, хто спить, викинули з нашого корабля. Це рохли з Арістона, вони самі визначаться в цьому світі.

Коли всі підійшли до центрального кварталу Міста Семи Пірамід, то вже наближалися сутінки. Чиктот очікував побачити тут картину зруйнованих будівель та споруд, але всі руїни після Потопу, на цій території, були прибрані та підчищені. В центральному кварталі вже височіли нові будівлі та споруди – вищі, міцніші, і з товстішими стінами.

Чиктот здивовано подивився на свій відремонтований імператорський палац, і радісно вигукнув:

- Відродився, як фенікс з попелу, і тому наша історія продовжується! Дякую ліріанцям!

Будівля імператорського палацу виглядала, наче усічена ступінчаста піраміда, висотою близько ста метрів. Ця химерна споруда була складена з багатьох величезних блоків, щільно підігнаних один до одного. Кожна ступінь піраміди була цілим поверхом. Нагорі знаходилася головна вежа, з якої відкривався чудовий вид на всю територію міста, і всього того, що було за його межами. З цього оглядового майданчика можна було побачити те, що біля південної стіни, в болотах, повзали, плавали та копошилися якісь жахливі істоти. На заході нескінченно тяглася пустеля, яка впиралася у висохле русло колись повноводної річки. Зараз там не було нічого, крім пісків, обвітрених скель та колючої порослі. А те, що було на сході, всі знали з доповіді Фореса.

І ось, після багатьох років забуття, величезні позолочені ворота Піраміди зі скрипом відчинилися перед своїм господарем, Імператором Атлантиди. Повільно та обережно всі увійшли всередину, напружено вдивляючись у напівтемряву, хоча зовні ще сяяло яскраве сонце. Центральна зала була занедбана та спорожніла, пил покривав підлогу, мертва тиша оселилася в бічних нішах, по її периметру.

На першому поверсі Піраміди був безглуздий лабіринт коридорів, які були розписані дивними ієрогліфами і закінчувалися тупиковими склепами. В спертому повітрі смерділо пусткою та смертю. Деякі дерев'яні вироби розсипалися на порох, а решта просто згнила.

І, вже згодом, ця центральна зала була заповнена ящиками, коробками та металевими контейнерами. Потім всі ще довго спостерігали, як ліріанці заносили та складали чергову партію багажу.

Арес повільно оглядав стелю і стіни, облицьовані потрісканими панелями. Тут не відчувалося тепла та затишку, тут була холодна порожнеча. На підлозі було видно сліди піску та мулу, що залишилися після Потопу.

- Ну, і як вам мій післяпотопний палац? – запитав всіх Чиктот.

- Я думаю, що допотопним він був кращим, - відповів Арес, відкидаючи ногою шматок мозаїки.

- Так, зараз він непривітний, - пролунав голос Нікатеї. – Тут багато чого треба змінити.

- Нам треба розподілити кімнати, - сказав Чиктот. - Нікатея, у тебе будуть якісь особливі побажання?

- Мені потрібна бібліотека, поряд із спальнею. І щоб кімнати Ареса та Ліліт були поруч.

Чиктот схвально кивнув і повернувся до Ареса.

- Аресе, в нас купа справ. Потрібно будувати нові резервації, шукати корисні копалини, закладати шахти. Потрібна твоя частка уяви та міркування.

- Я весь у твоєму розпорядженні, Імператор Атлантиди, - голосно відповів Арес. – І Ліліт нам в допомогу.

Чиктот кашлянув, наче збирався щось сказати важливе. Але, не промовивши жодного слова, круто розвернувся та вийшов із зали. Вже з вулиці почувся його гордовито-командний голос, який давав вказівки і Титанам, і ліріанцям.

РОЗДІЛ 9

Після тривалого перебування на Землі, ліріанці покинули планету, залишивши Чиктота, зі своїми підлеглими, самим відновлювати наступну цивілізацію.

В один із сонячних днів Арес ходив центральною залою імператорського палацу, розглядаючи свою тінь від сонця, що стрімко опускалося. Він старанно намотував кола навколо золотого трону.

- Діду, я весь у сумнівах. Цей трон дуже привабливий, звичайно, але в мене досить багато інших планів, окрім як просижувати свою задню частину на ньому.

Імператор скоса поглянув на двадцятирічного юнака, відзначаючи, що в його рисах починали проступати риси його сина, Валіуса, Командора Титанів Атлантиди. Але, водночас, він ставав схожим і на ліріанця, свого батька. Але, як і Валіус, він більше цікавився своїми особистими справами, аніж державними проблемами. Валіус свого часу відмовився від імператорського трону, і цей гне туди ж.

- Ти маєш зробити правильний вибір, - сказав Чиктот. – Без сумнівів, треба залишити час для особистих інтересів, але все ж таки…

Арес задумливо пом'яв мочку вуха. Імператорський трон обтяжував і пригнічував його, з набагато більшим задоволенням він вирушив би в земний «райський сад», де Ліліт проводила експерименти з дикунами. Хоча, це теж не дуже цікаво.

- Мене дещо турбує, - промовив Арес, сідаючи на трон.

- Я слухаю тебе.

- Яку релігію сповідуватимемо? Віру в Бога Ра?

- Релігія – це справа правителя, його суто особиста. Це твоя справа, Аресе.

- Я так і думав. Тоді я можу говорити про свою нову релігію?

- Тільки врахуй одну особливість: жреці будь-якої релігії завжди пов'язані з владою, і не завжди рука жреця рухається згідно волі Бога. Уважно слідкуй за ними, бо втратиш владу від найменшої помилки.

- І як мені розуміти твою пораду? - запитав Арес.

- Якщо хочеш досягти успіху, то завжди спостерігай за жрецями. І залучай їх для здійснення певних завдань. Але завжди пам'ятай: вони орієнтовані лише на своє майбутнє потомство.

- Ні, діду, все ж буде краще, якщо я ніколи не стану імператором, - промовив Арес. – Я говорю це з чистого егоїзму. Нам із Ліліт потрібен час, щоб навчитися жити з тим, що ми собою являємо.

Арес раптом замовк, і запитливо глянув на діда. Він висловив свою думку, як вони й домовлялися з Ліліт. І зараз він чекав, що відповість Чиктот.

При світлі кришталевих куль Імператор уважно вдивлявся в обличчя свого онука.

- Коли досягнеш потрібного віку…

- Я вже досяг потрібного віку, - перебив його Арес.

Він уважно подивився на діда, неквапливо похитав головою і торкнувся своїх грудей.

- Це людське тіло, і в цьому немає сумніву. Але я не зовсім людина, і ти про це чудово знаєш. Я старший за тебе, Імператоре Атлантиди. Порівняно зі мною, ти хникаюче немовля. Я пам'ятаю події, яким мільйони років. Я навіть пам'ятаю ті часи, коли на Землі правили клешоногі.

- Не тіш себе цими ілюзіями, Аресе, - тихо сказав Чиктот.

Арес повільно кивнув головою. Справді, навіщо? Навіщо виплескувати назовні всю цю пам'ять, про минулі тисячоліття? Потрібно просто зосередитися на дикунах.

- Так, ми маємо відродити людську цивілізацію, - сказав Арес. – Це наш хрест, і я усвідомлюю це, і визнаю це.

Чиктот мимоволі закусив нижню губу, чим видав своє хвилювання. І тут він згадав, що колись Валіус сміявся з цієї його звички.

- Я лише Імператор Атлантиди, якої більше немає в цьому світі, - сумно сказав Чиктот. – А ти – син Лорд Бога.

Арес засміявся і промовив:

- Діду, ти хвилюєшся?

- Ти теж смієшся з мене?

- Сміятися з грізного Імператора Великої Атлантиди? Ніколи. Це Валіус сміявся з тебе. До речі, він і зараз сміється.

Чиктот стурбовано насупився і спитав.

- Ти хто, Аресе?

- Я ще не знаю відповіді до кінця, і знати поки що не хочу.

Дещо заспокоївшись, Чиктот кивнув.

А потім був довгий монолог Ареса, під час якого Чиктот дедалі більше дивувався його манері говорити та жестикулювати. Наче перед ним стояв його втрачений син, Валіус.

- Ти нагадав мені Валіуса, - зізнався наприкінці Чиктот.

- Це завдало тобі болю? - запитав Арес.

- Якоюсь мірою, так, - з гіркотою сказав Імператор. - Але тепер я знаю, що частина його живе в тобі.

- Ти впевнений в цьому?

Чиктот щосили спробував дати зрозумілу відповідь онукові, але нічого не вийшло.

- Діду, тебе це дуже хвилює? - запитав Арес.

- Воно мене не просто хвилює, воно мене дуже турбує. І ти знаєш причину. Я дуже любив Валіуса, хоча ніколи йому про це не говорив.

Арес був трохи вражений цим зізнанням, воно його розчулило.

- Ну, гаразд, я стану Імператором без імперії, - промовив Арес. – Але це буде трохи пізніше, і я завжди діятиму на свій розсуд.

За кілька годин Чиктот вже стояв, спираючись на парапет диспетчерського пункту невеликого космодрому, за імператорським палацом. Над південним горизонтом висів плескатий Місяць, до якого Чиктот ніяк не міг звикнути. Місяць біля Землі з'явився вже після Потопу, коли Земля, зробивши серію перекидів, і пристойно відлетівши від Сонця, захопила у своє поле цей супутник Марса. Згадавши свою Атлантиду, Імператор насилу впорався з люттю, що охопила його. Він труснув головою, відганяючи гнів, і озирнувся на посадкове поле. Там було кілька бойових віманів, доставлених з планети Арістон, і які також нагадували йому про Атлантиду. Туга стиснула груди, і на Чиктота нахлинула хвиля жалю до себе, яку він з презирством відкинув. Імператор не міг змусити себе називати цю нову Землю своїм домом, і думав, що навряд чи колись зможе. Але зараз він думав навіть не про себе, а про своїх онуків і про Нікатею, які повинні знайти тут те, що їх буде надихати і зміцнювати.

Десь вдалині пролунав свист газотурбінних двигунів гальмування, через що завібрував парапет, на який спирався Чиктот. «Сідає штурмкатер Титанів Атлантиди, - подумав Імператор». Сьогодні Арес шліфував свої навички пілота. Чиктот розвернувся і почав підніматися сходами, що вели до самого диспетчерського пункту. Потрібно зустріти Ареса, і сьогодні ще треба показати йому Сховище Мудрості. Потрібно поспішати, адже невідомо, скільки відміряно йому часу, в цьому світі.

Це Сховище знаходилося глибоко під землею, в самому центрі Міста Семи Пірамід. Ця грандіозна споруда набагато перевершувала за міцністю всі інші конструкції, створені атлантами до Потопу. Воно було розраховане на те, щоб пережити будь-які катаклізми. І там зберігалися не інформаційні кристали-флешки, як в Атлантиді, а там зберігалися книги, які були зроблені з дуже міцного матеріалу, на основі волоконної целюлози. Кожна книга зберігалася в окремому контейнері, із надтвердого металу. На кришці кожного контейнера містилася назва книги, написана мовою атлантського санскриту. Контейнери розташовувалися в спеціальних камерах, яких було сто сорок чотири. Кожна людська субраса, яка проживала на Землі, мала свою окрему камеру, в якій зберігалися тільки її рукописи. Ці надміцні камери замикалися хитромудрою системою кодів і поворотів кулястих ручок.

Сьогодні Імператор Чиктот збирався відвести Ареса до цього Сховища Мудрості, і показати йому всі замки та коди, що охороняли його. Але сьогодні він Ареса не діждався…

А в цей самий час Арес професійно посадив свій віман на невеликий майданчик, на краю міста, і повільно пішов порожньою вулицею, залишаючись зовні байдужим до відблисків, на стінах будинків. Невтихаючий вітер тріпав його плащ і розвівав довге біле волосся, намагаючись проникнути в самі глибини його душі. Це місто вже давно стало йому рідним домом, і на такі дрібниці він не звертав уваги.

Арес дійшов до кінця вулиці і повернув ліворуч, до непомітної будівлі, серед молодих дерев. Відразу, за дверима, почалися сходи, висічені в товщі монолітного каменю, які вели вниз. Виючий зовні вітер затих, перетворившись на тихий і свистячий шепіт. Тепер цей свистячий звук був скрізь, даже в кам’яних стінах.

Арес машинально поклав праву руку на рукоятку метеоритного меча і почав спускатися кам'яними сходами, що закручувались спіраллю, в нижню залу, - Храм Посвячених. Кришталеві кулі, що плавали в повітрі, біля підніжжя сходів, випромінювали слабке червоне світло, яке мерехтіло на нерівних, грубо обтесаних стінах нижньої зали. Очі Ареса не одразу звикли до цього освітлення.

- Арес, ти спізнився, - пролунав громовитий голос, ніби десь зверху.

Троє високорослих ліріанців, утворивши напівколо посеред зали, сиділи в напівтемряві, на позолочених кріслах.

- Садівники Землі не повинні чекати людину, навіть напівбога, - промовив один із тих, що сидів.

Арес підійшов ближче до них, зупинився і коротко вклонився.

- Прошу вибачення.

Якусь коротку мить ліріанці вивчали Ареса. Волосся в нього було батьківське, - біле, як незайманий сніг на вершинах гір. Тонкий гордовитий ніс, прямий розріз золотисто-синіх очей.

«Так ось він який, син Лорда Бога. Цей навіть у смерті знає собі ціну», - подумав Іа, середній із трьох.

- Випробування, яке має бути, дуже багато значить для всіх нас, - вголос сказав Іа. - Підійди до мене!

Ці слова пролунали як удар по обличчю, але Арес підкорився.

"Він використовує Волю", - подумав Арес, і зупинився за крок від ліріанця.

- На цю кулю, в моїй руці, поклади свою праву руку, - наказав Іа. – Тут єдине правило: забереш руку без моєї команди – помреш. Тримаєш – живеш, прибираєш – вмираєш. Ти все зрозумів?

Арес кивнув головою. Його цікавість була надто сильною, і вона допомогла подолати страх, довести його до нормального рівня. В іншому випадку страх міг убити розум. Арес це знав.

Поклавши руку на кулю, Арес незабаром відчув, що поколювання в долоні помітно посилилося. Воно почало переростати в сильний свербіж.

- Навіщо вам це все? - запитав Арес.

- Щоб визначити, наскільки ти людина. Мовчи.

За мить з'явився сильний біль. Аресу здалося, що він бачить, як шкіра на долоні чорніє і тріскається, а тіло обвуглюється і відпадає від кісток.

І тут раптово все скінчилося. Біль зник, наче відключили рубильник.

- Ти можеш визначити, коли люди вірять у те, що кажуть? - запитав Іа.

- Так, можу визначити, - відповів Арес.

- Чудово, - промовив Іа, і посміхнувся. - Аресе, ти хоч щось зрозумів з усього цього?

Арес кивнув і відповів.

- В цьому світі я багато чого не розумію, але це я зрозумів, хоча і не впевнений, що до кінця.

- Ну да, навіть ми не все розуміємо - зітхнув Іа. – Давай я розповім тобі про нову релігію.

- Навіщо? – здивовано запитав Арес.

- Зараз дізнаєшся, - Іа зробив рукою широкий жест, створивши в повітрі голограму. – В нашій Галактиці існує понад тисячу живих планет. Кожна зі своїми мільйонами та мільярдами населення, зі своїми таємницями та секретами, своєю географією та історією, зі своїм минулим, сьогоденням та незрозумілим майбутнім. Ми не можемо їх усіх контролювати. Ми не можемо навіть сподіватися, що зрозуміємо їх. Найбільше, на що ми здатні, – це підтримувати мир на цих планетах. Це саме найбільше, Арес. Бо те, що здається правильним в одному місці, може бути неправильним в іншому. Одні цивілізації можуть бути войовничими та схильними до анархії, інші – мирними та працьовитими, як мурахи, треті – і мирними, і схильними до анархії, четверті – збіговиськом агресивних бджіл, які намагаються всіх вжалити. В сузір'ї Оріона є планета, на якій вбивства і канібалізм необхідні для підтримки раси, - там дуже високий рівень радіації, яка викликає мутацію. Є планети гермафродитів, де регулярно змінюють стать, - і вважають непристойним нормальне людське відтворення потомства. І ми просто змушені надавати їм повну свободу дій. Ми змушені дозволяти їм вибирати свій шлях розвитку. І тому ми повинні допомогти тобі, і твоїй сестрі, якось впоратися з дикунами, і ми не кинемо вас напризволяще в цьому непередбачуваному світі, де ви неодмінно загинете. Ти зрозумів суть моїх слів?

- Не зрозумів, - Арес розвів руками. – А де у цій схемі ваша нова релігія?

- Стривай, для початку ми допоможемо вам з технологіями, – найпростішими та найпримітивнішими.

- А в чому ваша вигода в цьому? - перебив його Арес. - Я ніяк не зрозумію.

- Яка вигода, Аресе? Ти мене не зрозумів. Ми не збираємося використовувати цей світ як мисливські угіддя, чи галактичний бордель. Ми хочемо знайти чесний та справедливий шлях управління цим світом.

- Так ви, насправді, альтруїсти? - запитав Арес.

- Ні, ми просто зацікавлені, - відповів ліріанець. - Ми дуже в цьому зацікавлені, і в цьому вся причина.

- А ви впевнені, що цей світ готовий до швидкої еволюції? - запитав Арес.

- А ми й не збираємося діяти швидко. Це ніколи і ніде не працювало, має пройти якийсь час. Зараз рохли ще не готові, і не будуть готові кілька століть. Якщо їм, на даному етапі, дати розвинену технологію, то це призведе до неминучих війн, які знищать ті починання, які ви вже втілили в життя. Ваші рохли ще діти, і, як діти, вони гратимуться з вашими дарами, і обпалюватимуться ними. Але вони є і нашими дітьми, і звідси наша батьківська за них відповідальність. А ти, Аресе, даси поштовх цій цивілізації, за образом і подобою своїх предків, – атлантів та ліріанців. А ми, поки що, будемо змушені стримувати свої прояви солідарності з вами. Свої батьківські функції ми будемо виконувати, керуючи рохлами через релігію. Боги – споконвічно батьківські постаті, і буде правильним та справедливим, якщо ми візьмемо на себе ці функції, та послідовно виконуватимемо їх.

- А як ви даватимете їм свої технології? - запитав Арес.

- Вони отримуватимуть наші технології тоді, коли будуть готові. І насправді це будуть не відкриття, а, швидше за все, спогади. Всі технології вони отримають із міфів та легенд, які будуть відтворені. Якщо має щось з'явитися, то воно з'явиться внаслідок вже присутніх у культурі чинниках. Всі технології вони отримають із давніх культур.

- А яка моя роль у цій світовій виставі? - запитав Арес.

Він слухав Іа, і відчував за цим якусь величезну та лякаючу мету, але що це за мета, Арес ще не уявляв собі.

- Настане такий день, - сказав Іа, - і тобі доведеться стати на чолі земного людства. Ми не хочемо вічно нести тягар божественності, це для нас дуже докучливо та обтяжливо.

Арес ще раз уважно подивився на свою праву руку, а потім, піднявши погляд на Іа, хитро примружився.

- Ти знаєш, ліріанець, свого часу атланти винайшли машини, сподіваючись, що вони зроблять їх вільними. Але машини поневолили їх. Нікому і ніколи не давайте свої технології, без мого відома. Домовились?

- Домовились, - відповів Іа. – Але на Землі ти збудуєш школи, які будуть розвивати здібності людини. А потім Ліліт відокремить людей від тварин, і це буде ваша програма генетичного коду. Це важка ноша, але інакше у вас нічого не вийде. І не йдіть шляхом Атлантиди, це глухий кут.

- Мені все зрозуміло, - сказав Арес. - Я можу йти?

- Ми бажаємо вам удачі, а особливо Ліліт, - сказав Іа, і вклонився Аресові.

Арес вклонився у відповідь, і вийшов із зали.

РОЗДІЛ 10

Сьогоднішній світ Ліліт – це світ дітей. Плач немовлят та сміх ліріанських учених-генетиків – ось найчастіші звуки в її лабораторії. Часто вона сама подовгу розглядає новонароджених своїми зеленими очима, вдивляючись у нове життя, всіх форм та кольорів шкіри. Ліліт здатна на найсильніші почуття до своїх творінь, хоча за стінами лабораторії її пристрасті вщухають. А ще в неї іноді зіскакує якась пружинка, коли експеримент не вдається. І тоді, в приступі материнства, вона робить непотрібні речі…

Свою генетичну лабораторію Ліліт назвала Палацом Народження та Смерті. Для випадкового спостерігача цей Палац був простою двоповерховою гранітною будівлею, - десяти метрів заввишки та обнесений триметровим парканом. Ця проста і сувора, на вигляд, споруда, була позбавлена якихось значних атрибутів і розпізнавальних знаків, але мала величезні медичні та технологічні можливості.

Але про цей будинок знали майже всі рохли, що мешкали після Потопу на Землі. І всі вони поглядали на цей Палац із страхом, благовінням та гордістю. За чутками, що ходили в Місті Семи Пірамід, там було зосереджено справжню силу майбутньої арійської цивілізації. Там відбувалися дива, недоступні розумінню простих смертних, бо там Ліліт виводила нову расу людей. Довгі роки тут тривала робота: повільна, некваплива та обережна. Ліліт назавжди відкинула непорушні правила попередніх рас, і поринула в область, яка споконвіку вважалася забороненою та небезпечною для землян, - область генної інженерії. Щоправда, Ліліт не приносила кривавих жертв, не творила жахливих обрядів, не викликала демонів чи іншу нечисть, вона просто творила. Вона шукала в цьому, наспіх створеному світі, своє нове натхнення. Часом в її роботі траплялися затримки, і на цілі місяці вона припиняла роботу. Але це її не дуже зачіпало, бо вона знала, що попереду в неї ціла вічність.

Сьогодні Арес мав особливу справу до сестри, і тому навідався до неї. Він переступив поріг Палацу Народження та Смерті, і опинився в гігантській лабораторії. Це було приміщення з глухими стінами, покритими срібними панелями. Повітря тут було прохолодне, з ледь чутним запахом озону. Прийомний зал був заповнений десятками ліріанців, що снували туди-сюди, в сріблястих костюмах і з передавачами у вухах. Всі вони ходили мовчки, ніхто не промовляв жодного слова. За спиною у кожного був величезний ранець з трубками, що стирчали в різні боки. Ніхто не звернув на Ареса жодної уваги, наче його тут і не було. Арес почав підніматися на другий поверх.

У своїй кімнаті, на другому поверсі, перед величезним овальним дзеркалом стояла Ліліт, – дівчинка на прізвисько «Золота Ручка». Два метри зросту і струнка, наче тайгова берізка. Ліліт славилася своєю дивовижною красою, якою була завдячена своїм божественним батькам. Зараз Ліліт розчісувала своє золотисте волосся, а неабиякі зелені очі вдивлялися в глибину дзеркала, – з цікавістю та наполегливістю. Там ховалися якісь дивні таємниці, які завжди викликали в неї спокусу розкрити їх.

- Ти не дуже добре виглядаєш сьогодні, сестрице, - зауважив Арес, увійшовши до її кімнати.

- Те ж саме я можу сказати про тебе, - уїдливо відповіла Ліліт. – Ти за цим прийшов, щоб сказати, як я погано виглядаю?

- Ні, я по іншому питанню. Ходять чутки, що ти ревносно проповідуєш культ Божественного Одкровення?

- Це не культ.

- Не культ? Тоді як це називається?

- Нова релігія.

- Розумно ти вигадала. Коли справа стосується поклоніння, рохли стають дуже цікавими істотами. Їхня уява здатна впливати на навколишній світ, і змінювати його. Щоправда, не завжди на краще. Тобі потрібно бути дуже обережною у виборі об'єкта поклоніння, оскільки люди стають схожими на того, кому поклоняються.

Ліліт втомлено посміхнулася.

- Чим більше я тебе слухаю, братику, тим сильніше мені хочеться дати тобі стусана під зад.

Вони б ще довго сперечалися, але у вхідні двері постукали, і в кімнату увійшла Нікатея. Золотисто-блакитні очі матері блищали енергією і запалом. Хоча їй і було вже більше ста років, але її обличчя досі залишалося молодим і здоровим, а блиск золотистого волосся нітрохи не потьмянів. Голову принцеси амазонок вінчала золота діадема, всипана дорогоцінним камінням.

- Вітаю вас, діти, - сказала Нікатея мелодійним голосом. - Рада бачити вас разом, в здоровому глузді і не в бійці.

Усміхаючись своєю рідкісною і чарівною посмішкою, Ліліт схилилася в глибокому реверансі, а потім обидві весело розсміялися і обійнялися, немов подружки.

- Ви якось змінилися, діти, - весело сказала Нікатея. – Чи це я змінилася? Але це не має значення.

- Мама, а що сьогодні взагалі має значення? - запитала Ліліт.

- Ну, якщо ми вже зібралися разом, то я б хотіла побачити твою оновлену лабораторію, те місце, де ти черпаєш своє геніальне натхнення.

- І всього?

- Слухай матір, і показуй нам своє господарство, - промовив Арес, і повільно попрямував до виходу.

- Добре, покажу. І якщо я правильно зрозуміла, то ви змовилися, і обоє приперлися до мене на оглядини.

- Правильно зрозуміла, сестричка, - посміхнувся Арес.

Спустившись на ліфту в підземелля, на виході всі опинилися перед дверима. Срібна панель перед сімейством плавно піднялася вгору, і всім відкрився вражаючий пейзаж, створений на рекреаційному рівні. Хитромудре освітлення створювало відчуття неосяжного простору: скелі, піщаний пляж, блакитний океан. Небо було синім та безхмарним, а хвилі одна за одною накочували на пологий берег. Гарячий пісок, нагрітий штучним сонцем, обпалював ступні ніг. Вдалині красувалося величезне місто, з величезною золотою пірамідою…

- Це ілюзія допотопної Землі, часів Великої Атлантиди, - пояснила Ліліт. – Це улюблене місце діда, і це наша з ним маленька таємниця.

Наступний зал виблискував стерильною чистотою. По його периметру знаходилися циліндричні контейнери, схожі на корпуса балістичних ракет. Від приголів’я цих циліндрів виривалися струмені пари, немов від дихання невидимих істот. Всі циліндри були під номерами, і розписані магічними рунами. Біля кожного циліндра була похила панель, з безліччю дивних приладів, про призначення яких можна було тільки здогадуватися.

Біля одного з циліндрів Арес зупинився, почувши незрозумілі звуки, наче хтось бив кулаком по металу. Він піднявся драбиною на циліндр, і став на нього ногами. Верх циліндра був закритий товстим листом броньованого скла, під яким грало світло, насичене психічною енергією. Всередині циліндра, в його енергетичних променях, плавав людський ембріон. Арес нахилився і протер спітніле скло біля голови, намагаючись краще розглянути цю дитину, що плавала там, немов у материнській утробі. Ця подоба дитини помітила Ареса, і наблизилася до скла, яке стало чистішим та прозорішим. Описати істоту, що була в резервуарі, було неможливо. Вона мала дуже дивну форму: кінцівки з вигнутими суглобами, тіло вкрите рідкою шерстю, а на обличчі була подібність рота, із зябрами на всі боки. Побачивши Ареса, істота почала судорожно тремтіти і корчитися.

Ареса пересмикнуло, і він зістрибнув на підлогу.

- Його переповнює страх, гнів та ненависть, - зауважив Арес. – Він ще не народився, а його вже переповнює буря злих емоцій.

- Тобі попався хворий екземпляр, - відповіла Ліліт, із змішаним почуттям тривоги та розгубленості. Її щось налякало.

А циліндри всі тихенько гули та гули.

- Це людські генокапсули, - винувато пояснила Ліліт. – Тут утворюється чергова людська раса. І не завжди в мене добре виходить, я це усвідомлюю.

В кутку цієї зали сидів один-єдиний ліріанець. Світлові індикатори, на пульті перед ним, вказували, що система працює нормально. На екрані рухалися стрічки, що являли собою записи мозкової активності ембріонів у циліндрах. Ці стрічки передавали не тільки фізіологічні дані «дитини», а й спогади душі, яка заселялася в його тіло. Приймаючи всю цю інформацію, ліріанець-діагност переробляв у своєму мізку всю цю шизофренію чужої особи, коригував її, і перенаправляв каналами зв'язку. Це завжди так: якщо назвався Садівником Землі, то й займайся розсадою…

- Яке в них психічне випромінювання? - запитала Ліліт, підійшовши впритул до ліріанця.

- Воно знизилося. В них пригнічений страх, стан близький до паніки. Пульс частий і слабкий, а дихання майже невідчутне. Запасів енергії в них майже не залишилося.

- Я боюся тільки одного, щоб наші дії не викликали психічних зрушень у їхній підсвідомості, - промовила Ліліт. – Занадто велике емоційне навантаження.

- В майбутньому все буде нормально, - сказав ліріанець, не відриваючи погляду від панелі. – Всі наші лабораторні дослідження свідчать про це.

- Всі наші лабораторні дослідження не врахували дуже простий факт, - відповіла Ліліт. - Ми не врахували того, що зараз атмосфера Землі більш насичена киснем, ніж до Потопу. А ви не помітили, що на вельми широких ділянках планети спостерігаються незвичні хімічні процеси?

- Можливо, - роздратовано відповів ліріанець. – А тепер йдіть, не заважайте мені працювати.

Ліліт зло подивилася на ліріанця і процідила:

- Я докладу всіх зусиль, щоб ці ембріони стали людьми, а не тваринами. Після вас я кожного піддам своєму випробуванню. Краще нехай людина-тварина помре, ніж потім плодитиме собі подібних виродків.

- Добре, ми підправимо деякі людські гени, – відповів ліріанець. - Але все одно ми вселимо їм почуття провини, для їхньої ж безпеки.

- А жреці? - запитала Ліліт. – Моїм майбутнім жрецям не потрібне почуття провини, воно їм заважатиме. Адже на них лежатиме дуже велика відповідальність.

- Домовилися. А тепер ідіть.

Вже за дверима Ліліт тихо промовила:

- Після них я сама проведу природну селекцію, з метою відбору особин із кращою генетикою. Я знаю, що потрібно зробити, коли ліріанці відлетять з нашої планети.

Раптом Ліліт різко зупинилася і заплющила очі. Несподіваний сумнів сплутав її думки, бо вона воліла якнайшвидше помірятися силами з ліріанцями, в генетичному експерименті. Чи зможе вона створити щось краще? Чи зможе хтось поручитися, що їй вистачить знань та таланту? Але потім вона згадала про своє походження, і гордо розправила плечі. Хіба вона не належить до роду імператорів Атлантиди? Чи вона не донька Санат Кумари? Ні, вона все ж таки відновить втрачені генетичні зв'язки між людськими расами...

І, ніби шукаючи підкріплення своєї впевненості, Ліліт посміхнулася, і невидимим рухом своїх тонких пальців матеріалізувала троянду, у Ареса під носом.

- Баловниця, - подумав Арес. - Ну і добре.

РОЗДІЛ 11

Перші арійці...

Гірка доля істот, без роду і племені. Вони були позбавлені права вважати себе чиїмись нащадками або предками. Прийшли нізвідки, і підуть в нікуди. Не жінкою вони народжені, а клоновані в лабораторії Ліліт. Їхня мати – набір яйцеклітин, їхній батько – ліріанська технологія та науковий геній Ліліт.

Спершу він був один, створений в лабораторії Ліліт штучний екземпляр, Асу (Адаму). Завдяки своїм спритним та хитромудрим технічним прийомам, Ліліт створила істоту з усіма людськими думками та пам'яттю, пристрастями і спонуканнями, фізіологією і психологією. Людина у всьому, окрім можливості мати дітей. Навіть досконаліші ніж рохли ліріанців, вирощені на Арістоні. Нечутливий до хвороб організм, який самовідновлювався, - із звичайним розумом, почуттями та фізіологічними потребами. Але, в той же час, це було знаряддя для виконання лише певної роботи. Ліва півкуля його мозку була відключена, - як палаюча секція підводного човна, яку перекрили глухою перегородкою. В його голові була відсутня спроможність розмовляти, хоча була деяка здатність мислити. Але, все-таки, було щось у правій півкулі, що давало першому Асу можливість розширити свій словниковий запас до кількох слів: пі-пі, ка-ка, ам-ам. Його мовний всесвіт включав ще кілька односкладових слів, і це смислове поле, звичайно, було не надто велике. Але йому цього цілком вистачало.

Пройшла перша сотня років. Для дикунів пройшла сотня років генетичних експериментів. А для Ареса та Ліліт, їхніх богів, рік був як день…

Земних андроїдів вже були тисячі. Але коли в обмеженому просторі «райського саду» їхня чисельність перейшла критичну лінію, то постало питання їхнього розселення. Перед цим Ліліт провела серію незвичайних генетичних експериментів. Потім вона дозволила кожній, новоствореній групі дикунів, йти своїм шляхом. Але кожна така група йшла своїм шляхом ізольованою від інших територій. Ліліт оцінювала перспективи кожної групи, щоб визначитися з людиною майбутньої арійської раси. Так було створено акліматизаційні зони, які об'єднувалися в загальну екосистему планети.

З планети Арістон ліріанці доставили мутовану траву, кактуси та папороті. Потім був солончаковий полин, дика люцерна, пирій і дика цибуля. Після рослин настала черга тваринного світу. Для розпушення бідного азотом ґрунту завезли норних: мишей та тушканчиків. Для контролю їхньої популяції знадобилися хижаки: яструби, сови та шуліки. Чисельність комах регулювали кажани. Потім настав час лікарських рослин. Понад сто видів їстівних рослин було відібрано, випробувано та адаптовано до умов нової Землі. Ліріанці перевели екосистему в стан рухливої рівноваги, розуміючи, що найменша помилка може її зруйнувати. Вони оцінювали можливі наслідки, зберігаючи баланс у природі. Іноді, правда, давалася взнаки білкова несумісність нових форм життя, і вони поверталися до первинних формул. Головне для них було відновити біохімічну «фабрику» Землі, регулюючи її фотосинтез. Ліріанська робота не припинялася ні на мить: вони будували, садили, навчали та наставляли дикунів.

Найбільш типовий, з перших дикунів, мав зріст трохи більше метра, з великими очима та довгими руками. Плескатий ніс, і рот кутами вниз, робили його обличчя жорстоким, а особливо, коли він скалив у посмішці свої жовті зуби. І коли Ліліт пробивалася до його свідомості, то в неї виникало відчуття, що вона чіпає щось обмотане целофаном. Але його мозок вміло відбивав втручання чужої свідомості.

Ось і зараз один із них стояв перед Аресом, і скалив свої жовті зуби. Ліліт дивилася на брата і посміхалася. Вона вміло керувала ними ментально, як маріонетками, але Аресу це завжди здавалося огидним.

- У кожного дикуна своя індивідуальність, якого не візьми, - промовила Ліліт. - Що не дикун - свій характер, свій темперамент, але всі мають однакову частинку розуму.

- А більше й не потрібно, - відповів Арес. - Трохи розуму та індивідуальності, щоб осмислити себе, цілком достатньо. А як справи з їхньою мовою?

- Спочатку вони не могли говорити, але я дала їм таку можливість, - відповіла Ліліт. – Це було нелегко, бо їх язик та горло не пристосовані для членороздільної мови. Ліріанці не планували наділяти їх мовою. Але я застосувала генетичне схрещення, і вони тепер можуть говорити.

Арес з цікавістю поглянув на сестру.

- Ти хочеш сказати, що їхня мова передаватиметься в спадок? Твоє хірургічне коригування закріпилося в генах?

Ліліт похитала головою.

- Я цього не можу стверджувати. Але років за двадцять, мабуть, ми отримаємо відповідь. В мене був добрий матеріал, але роботи ще дуже багато. Найцікавіше ще попереду. Ти знаєш, Аресе, вони вже є людьми за всіма параметрами, за винятком одного…

- Вони не можуть мати дітей, – завершив Арес.

- Так. Вони стерильні, абсолютно стерильні. Я не можу розгадати таємницю біологічного зачаття. Я створила хромосоми і гени, здатні до зачаття, але все безуспішно.

- Ти забула створити польову форму, - підказав Арес сестрі. - Таку собі інформаційну матрицю. Спробуй, і я думаю, що в тебе все вийде.

- На мене твоя порада діє відразливо, - здригнувшись, сказала Ліліт. – Генетичний експеримент може зазнати фіаско, якщо його проводити таким чином. Але, я все-таки, спробую.

РОЗДІЛ 12

Арес чекав, він завжди вмів чекати. Ось і зараз Арес безмовно стояв біля воріт резервації, схрестивши руки на грудях. Навколо нього, в променях полуденного сонця, порхали химерні метелики, з візерунчастими прозорими крилами. З обох сторін розкинулися оливкові сади, які потопали в цвіті. А там, за воротами, знаходилася проблема, що мучила його, що тиснула на плечі важким тягарем нескінченних очікувань…

Арес відчував ці незліченні чужі життя, котрі копошилися за воротами, в Райському Саду. Він їх відчував, як своє власне. Тільки ці чужі життя мали одну особливість, - вони являли собою грубий тваринний початок. За цими райськими воротами знаходився некерований натовп, який не уявляв собі реальність цього світу.

Арес махнув рукою, і ворота відчинилися. За ними височів громіздкий дерев'яний поміст, оточений натовпом дикунів. І дикуни все підходили і підходили до помосту, з різних боків. Але одними рохлами це зібрання не обмежувалося. Між ними були істоти, які заросли шерстю, і були вкриті шкірою, схожою на луску. Ще були волохаті, як бджолині трутні, і були довгорукі, з короткими м'язистими тулубами. Осторонь, окремою групою, юрмилися особини з головами левів, ведмедів та орлів. І всі ці мутанти, з розумними очима та потворними тілами, були людьми. Їх уважні очі, вільні пози, і ще безліч інших ознак, говорили про приналежність їх до роду людського, що зароджувався.

На помості стояв Асу (Адаму), і проповідував прості життєві істини. Цей новоспечений проповідник рухав руками в такт слів, ніби гіпнотизував оточуючих. Його мова складалася з свистячих звуків та піснеспівів, хоча Арес особливо і не вслухувався. Арес просто вивчав одну групу дикунів, яка юрмилася осторонь. Всі вони були довговолосими і безбородими, з ніжною синьою шкірою, без зморшок. На них були довгі сірі сорочки, з грубої тканини, і серед них неможливо було відрізнити чоловіків від жінок. Арес перевів погляд на обличчя проповідника, на помості.

Асу... Він кардинально відрізнявся від навколишнього натовпу. Мохнате обличчя в зморшках, свистяча тиха мова. Доброзичливий і проникливий Асу. Той, хто пізнав суть, з якої зіткані людські мрії, і виліпив з неї логіку, норми життя та поведінки. Він удосконалив своє життя, навіть не розуміючи, як це в нього вийшло. А якби й розумів, то що з того?

Арес виразно відчував розпач цього натовпу. Він відчував їх непереборний страх перед тим, що їм незабаром прийдеться покинути цей «райський сад», - цю свою кумирню, яку їм спорудили боги. Вони залишать тут свої звички та розумовий стереотип про щастя, зумовлене певними речами.

Якоїсь миті очі Ареса і Асу зустрілися.

- Відчуйте почуття благовидного страху перед богом Аресом! – вигукнув Асу. – Приготуйтеся до поклоніння та покори!

- Поклоніння та покори! – ехом озвався натовп.

Страх, що йшов від них, був для Ареса відчутним. Він постояв ще трохи, не рухаючись, чекаючи, поки не зникне їхній страх, перед невідомою силою. Незабаром вони заспокоїлися.

- Бог Арес, ти багато робиш для нас! - крикнув з помосту Асу.

- Це не так! – крикнув у відповідь Арес. - Якщо хочете порадувати мене, постарайтеся розправити свої плечі. Позбудьтеся страху!

- Це можуть тільки такі, як ви, - крикнули з натовпу. – Але не такі, як ми!

- Ви самі себе не знаєте! Будьте як боги! - пролунав голос за спиною Ареса. Він розвернувся і побачив Ліліт.

Серед земляних халуп та вигрібних ям, Ліліт здавалася тут істотою з іншого світу. Вона була напрочуд гарна, з ніжними і правильними рисами обличчя. А блискуча бронзова шкіра надавала їй подібності до античної статуї, в яку вдихнули життя. Арес зауважив, що рохли пильно стежили за кожним її рухом, навіть не намагаючись стати на її шляху. Навіть найсильніші і найзліші з них, трималися на пристойній відстані від неї. Вони знали, що ця висока та витончена дівчина легко знищить будь-кого з них, а то й десяток одночасно. Деякі з них пам'ятали, що в гніві Ліліт була знаряддям руйнування, чудовиськом в ангельському вигляді.

Вона підійшла і поклала Аресу на плече руку, а другою махнула в напрямку виходу. Ліліт завжди відчувала дивну незручність, бачачи в очах дикунів страх, повагу та захоплення, перед Аресом.

«Це не просто вистава, – подумала Ліліт. – Арес справді переживає за них, він любить цих дикунів. Тільки це більш схоже на любов батька до дітей, аніж любов рівного до рівних». Вона легенько підштовхнула брата в напрямку воріт, даючи зрозуміти йому, що час йти звідси.

Біля самої брами прохолодне повітря окотило їх, наче крижаний душ. Тільки тепер Арес зрозумів, що від ментального дотику до дикунів у нього виступив піт. Вже за брамою Ліліт сказала:

- Такі збори можуть тривати кілька днів, без перерви. Проповідники змінюють один одного, а дикуни все слухають та слухають, без відпочинку та сну. Ці зібрання сприяють більшому порозумінню між ними. Так вони поступово звільняються від стародавніх страхів та забобонів, які змушували їх збиватися до купи. Проповідники допомагають їм вирватися з психічного кола, з якого самостійно їм ніколи не вийти. Їхній розум настільки примітивний, що вони не можуть усвідомити цього.

Уважно слухаючи її промову, Арес раптом щось згадав і змушений був перебити сестру.

- Перед самим відльотом, з планети Арістон, я мав розмову з сином Імператора Ану, Енлілом. Він говорив про якусь нову концепцію, яка перетворить всю нашу Сонячну Систему, і лише за кілька століть просуне людство на десятки тисяч років наперед. Він говорив про зовсім нову перспективу, про нову мету, яку досі ніхто не застосовував. Якась зовсім нова істина, яка ще нікому на думку не спадала, в цій Галактиці.

Арес замовк, а Ліліт раптом завмерла нерухомо, злегка похитуючи головою. Вона не сумнівалася в словах брата, але їй не дуже хотілося вірити ліріанцям. Ці створіння несли небезпеку для землян, постійно втручаючись у справи Землі.

- Я теж це чула, від нього, - сказала Ліліт. – Але він не пояснив суті, і в цій новій концепції я бачу загрозу. Ліріанці пропонують заради експерименту порушити рівновагу, а люди можуть не вижити за умов такого стресу. Тільки психічна рівновага тримає їх на плаву.

Арес уважно подивився на сестру і промовив:

- Я з тобою згоден. Буде потрібна допомога, звертайся...

РОЗДІЛ 13

Під час свого зародження кожна цивілізація насичувалася безліччю цілей та ідей. Але згодом всі вони обов'язково трансформувалися в певний релігійний ритуал, який, в свою чергу, перетворювався на низку звичайних нарад та зборищ.

Засідання імператорської ради сьогодні було самим звичайним. Ліліт йорзала в кріслі, видаючи свою напруженість. Арес суворо дивився на Фореса, свого радника. Інші намагалися не дивитися один на одного.

Всі сиділи за круглим кришталевим столом, за вікном палало полуденне сонце. Форес відновив свою промову, перервану появою Нікатеї.

- Я хочу всіх порадувати, ліріанці покинули нашу планету. В черговий раз.

Після цих слів Ліліт голосно засміялася, закинувши голову. Сріблястий капюшон її комбінезону зісковзнув з голови, оголивши розпатлане волосся.

Форес люто глянув на неї, закипаючи гнівом.

- А ти знаєш, що вони говорили про тебе? - запитав він, звертаючись до Ліліт.

- Мене ніколи не цікавила їхня думка, - відповіла Ліліт. – Мене цікавить тільки те, що про нас говорять рохли. А вони скоро зненавидять своїх богів.

Форес, надувшись, промовчав. Арес подивився на сестру, здивований її зухвалістю. І вирішив розрядити обстановку.

- Ліліт, ти обрала не те місце і не той час, - зауважив він. – Палацова площа забита паломниками. Вийди на балкон, звернися до них.

- Але сьогодні вони прийшли не до мене, а до тебе, Аресе, - дратівливо відповіла Ліліт. – Вони прийшли до тебе по захист.

- Я ввечері прийму їх старійшин, а ти зараз вийди до них. Ти ж їхня Верховна Мати.

Ліліт мовчки підвелася, вийшла на балкон, і до зали увірвався далекий гул натовпу. Різким рухом вона зачинила за собою двері, погасивши зовнішні звуки.

Всі повернулися до наради, і тільки Нікатея тривожно дивилася на свою дочку, крізь скло балконних дверей. Ліліт почала благословляти натовп, простягнувши до них руки. Раптом Нікатеї здалося, що її дочка вся обійнята фіолетовим полум'ям. Коли Ліліт різко опустила руки, то полум'я зникло. Якусь мить Нікатея була вражена від побаченого.

Арес теж дивився на сестру, спантеличений цим видовищем. Невинна зовнішність Ліліт оманлива, і він чудово це розумів. У них гени Санат Кумари, і вони обоє були плодом генетичної божественної програми, хоча між ними була кардинальна таємнича відмінність.

Форес кашлянув, звертаючи на себе увагу.

- Якщо вам буде завгодно, - звернувся він до Ради Дванадцяти, - то розглянемо термінові справи, які не допускають зволікання.

- Ти знову про ліріанську угоду? - запитав Чиктот.

- Да, вони вимагають, щоб ми підписали її невідкладно.

- А в зв'язку з чим такий поспіх? - запитала Нікатея. – Тут ми маємо бути обережними.

- Ліріанці вимагають, щоб ми узаконили підземні цивілізації, - сказав Форес. – І чим швидше, тим краще…

- Узаконити козодоїв та «сірих»? - Чиктот здивовано підвівся з місця. – Мій батько з ними воював, я з ними воював, Валіус з ними воював…

- Я вас розумію, Імператоре, - промовив Форес. – Але нам необхідно уникнути явної конфротації з підземними цивілізаціями. Ми маємо захистити людей від них, ми ще не готові воювати з ними. В нас немає, на превеликий жаль, Титанів Срібного Легіону.

- Я думаю, до війни справа не дійде, - промовив Арес. - Ліріанці, як нові Садівники Землі, цього не допустять.

- Це ти так думаєш, - зауважила Нікатея. – Дуже скоро козодої захочуть підкреслити свою перевагу над нами.

- В такому вигляді підписувати договір я не буду, - сказав Арес, підходячи до вікна. – Там не буде мого імені.

З вікна Арес бачив, як площею стрічкою тяглися паломники, наче величезна змія. Вони все йшли та йшли, керовані глибокими релігійними переживаннями, які переходили в релігійний екстаз. Арес вже не чув розмов за круглим столом, він поринув у свої думи та видіння. А видіння нічого хорошого йому не обіцяли...

А через кілька днів, після останньої наради, почалося найцікавіше: раптом почали оживати древні легенди. Спочатку всі подумали, що дикуни просто тікають з міста в ліси, із-за своєї дурості, без попередження. Бо жодної варти на стінах міста не було, як, втім, і самих стін. І з кожним днем у місті наростала тривога, тому що рохли зникали.

Форес розкидав навколо міста сенсорні датчики та виставив охорону. Місяць все було спокійно. А потім люди знову почали зникати, а подекуди навіть з'явилися трупи. Експертиза показала, що їх не просто вбивали, а з них висмоктували всю кров, до останньої краплини. І не одна тварина на Землі не могла зробити щось подібне. І головне – в цих вбивствах не було жодної логіки.

Спочатку це було таке собі неприємне лоскотання нервів. Але коли з'явилися купи трупів, то це лоскотання закінчилося. Всі ці дивні смерті, та містичні зникнення дикунів, добряче нервували Ареса. Потрібно було відновлювати людську цивілізацію, а тут весь час доводилося озиратися назад, чекаючи на черговий удар у спину. Та й дикуни почували себе жертвою, і серед них з'явилися ознаки паніки. Незабаром довелося відправити кілька парних груп, для огляду околиць міста. Одна з груп повернулася в половинному складі, причому той, хто повернувся, був на межі божевілля. Вони з напарником на короткий час розійшлися в легкому тумані, і раптом він почув несамовитий крик. Коли він знайшов свого напарника, то той був уже мертвий. А над тілом убитого стояла величезна рогата істота, яка миттєво розчинилася в повітрі.

Чиктот послав на те місце Титанів, зі своєї охорони, але вони лише принесли тіло вбитого. Проаналізувавши всі ці факти, Рада зрозуміла, з ким вони мають справу. На Землі, за всіх часів, були лише одні істоти, здатні на такі звірства. Це були мутанти цивілізації Деро, козодої з сузір'я Веги.

Потім були нові смерті та зникнення, що серйозно порушувало спокій цього світу. А потім хтось виявив, далеко за містом, нагромадження кам'яних блоків, які приховували вхід до підземного тунелю. І поки Рада хоч якось зреагувала, цей підземний хід, якимось дивом, завалився наглухо, утворивши величезний котлован. Всі, включаючи Чиктота, серйозно запанікували.

Нікатея стояла біля овального вікна, спиною до всіх, хто був у дорадчій кімнаті. Але вона виразно чула все, що відбувалося за її спиною: тигрові кроки Ареса, рапорти Титанів і короткі накази Імператора Чиктота. Все це здавалося їй величезною дурістю, але переконувати сина та батька їй не хотілося. Нікатея зробила зусилля, щоб відігнати думки про Ліліт, і повернутися до реальності. Козодої - це найважливіша проблема в даний час, але Арес не здатен тверезо мислити, в такому нервовому стані. Нікатея відійшла від вікна, підійшла до Ареса, і взяла його за руку.

- Ти, в жодному разі, не повинен втрачати голову. Тим більше, що козодоїв поблизу немає, їх потрібно шукати в іншому місці.

- Очікування їхнього удару викликає тривожність, в мене зник апетит.

Нікатея засміялася.

- А в іншому все гаразд?

Арес хитро примружився, і неквапливо відвів руку матері.

- Так, в іншому все гаразд.

- Дивно, якими збігами обдаровує нас життя, – зауважила Нікатея. – Я дуже часто згадую свій похід в підземелля, з сестрою, і нашу битву з козодоями. Напевно, це у нас спадкове – битися з ними. Але, крім козодоїв, тебе ще щось турбує?

- Да, багато чого турбує, - відповів Арес, намагаючись вловити зміст сказаного.

- Розкажеш матері?

- Можу, але тоді ти станеш частиною моїх проблем.

- Я все життя буду твоєю проблемою, Аресе. Відповідай мені чесно, ти вступив у контакт із Садівниками Землі?

- Так.

- З якою метою?

- Це їхні маніпуляції. Вони борються за галактичну владу, і просили мене визначитися.

- І чий бік ти вибрав?

- Нічий.

- Чому ти раніше не розповів мені про це?

- Навіщо?

- Порадитись. Я маю особливі знання, і не думаю, що я поступаюся ними Садівникам Землі.

- А чому ти не вчила мене цьому?

- Я поганий вчитель, синку. Мені не подобається наставляти людей.

- Але ж ти вчила Ліліт?

Нікатея примружилась і запитала:

- Хто тобі таке сказав?

- Ліліт сама обмовилася, але просила мене мовчати.

- Твоя сестра ніколи не обмовляється, вона тебе попередила. Ніколи не будь їй ворогом, Аресе.

- А що, вона така небезпечна?

Нікатея схилила голову та посміхнулася.

- Вона не лише небезпечна, а ще хитра та підступна.

Арес знизив плечима і обернувся до вікна.

Через якийсь час Нікатея промовила:

- Ризикну припустити, що це тебе засмутило.

- Не дуже. А як ти гадаєш, рептилоїди виходили з нею на контакт?

- Я впевнена в цьому. Але ти, зрештою, син Хранителя Землі, і керуйся цими міркуваннями.

Мати з посмішкою підійшла до Ареса, і нахилилася над ним. Очі її потемніли, а обличчя набуло якихось вічних, позачасових рис, і вона раптом стала істотою без віку. І Арес тут зрозумів, що ніколи не знав її справжнього віку. Зараз обличчя матері випромінювало якусь древню могутність.

- Майбутня цивілізація, яку ви створюєте з Ліліт, приведе тебе до слави, – прошепотіла Нікатея Аресу на вушко.

- Якого роду слави? - запитав Арес.

- А якої ти хочеш?

- Не знаю. А вона взагалі мені потрібна? Слава завжди має побічний ефект, у вигляді зайвих проблем.

- Ймовірно, але в тебе є призначення, якого неможливо уникнути.

- Боюся, що я не розумію, про що ти говориш. Хоча ні, розумію. Як кожна мати, ти отримуєш задоволення від того, що твій син живе за правилами, помноженими на найвище призначення. А про моє бажання ти не хочеш запитати?

- В тебе є призначення, а свої бажання засунь кудись подалі.

- Як сторона зацікавлена, я дозволю собі не погодитись.

- Може, хочеш спитати думку Санат Кумари?

- Ти хочеш сказати, що ви заодно?

- Не зовсім, у нас є свої розбіжності. Давай на цьому закінчимо.

Арес зітхнув і підвівся з крісла.

- Згоден, з цим закінчимо, і повернемося до наших рогатих баранів. Ти ніколи не говорила мені раніше, що билася з козодоями.

- А ти мене не питав.

- Тепер питаю. Ну, і де ж знаходиться остання твердиня наших рогатих друзів?

- На сході, в районі похилих гір.

- Ти сміятимешся, але це мене притягує, - промовив Арес. – Я навіть бачив сон, ніби знайшов туди дорогу.

- І це все? - запитала Нікатея.

- Ні, не все. Скоро тут проллється кров, дуже багато крові, - відповів Арес. – Козодої не заспокояться, поки всіх нас не знищать.

- Стародавня ворожнеча, - сказав Чиктот, що підійшов. Він виглядав трохи розгубленим, підслуховуючи їх розмову. В цю мить Імператор відчував дотик ненависті. Давня ворожнеча знову зловила його в свої тенета.

- Про що ти думаєш, діду? - запитав Арес.

- Зараз нас надто мало, і ми надто слабкі, щоб кинути виклик цій інопланетній цивілізації, - відповів Чиктот. - Після загибелі Титанів Атлантиди, козодої упиваються своєю владою на Землі.

- Треба їх знайти, - рішуче заявив Арес. - Хтось повинен померти, інакше я дихати не зможу спокійно.

Нікатея пильно подивилася на сина і промовила:

- Козодої безмежно огидні, але в цьому є своя перевага. У тебе відпадуть сумніви щодо того, як з ними поводитися. Ніхто досі не вів з ними переговорів, бо вони завжди обманювали.

- Але, за часів Атлантиди, ніхто не намагався вести з ними переговори, - сказав Чиктот. - Валіус завжди розмовляв з ними язиком плазмових вогнеметів. А ти тепер родоначальник нової цивілізації, спробуй нормально з ними поговорити, може й домовишся.

- Дипломатія не моя стихія, але доведеться з'ясувати все до кінця, - відповів Арес. - За нашими спинами знаходиться крихітний острівець цивілізації, що зароджується, а хтось намагається його знищити. Я цього допустити не можу.

Цієї миті за вікном вдарила блискавка, і пролунав грім. Через відкрите вікно влетіла вогняна куля, і зависла в повітрі. Вона деякий час кружляла, мерехтіла і переливалася яскравими вогнями. Потім так же раптово вилетіла за вікно, залишивши всіх у розгубленості.

Наступного дня, після довгої безсонної ночі, Нікатея піднялася на світанку, накинула на себе одяг і вийшла на балкон. Її золотисте волосся стирчало в різні боки, але вона не звертала на це уваги. Потираючи опухлі очі, вона мало не врізалася в одвірок. Щось згадавши, вона швидким кроком попрямувала до кімнати Ареса, і постукала в двері. Не дочекавшись відповіді, Нікатея різко відчинила їх. В кімнаті нікого не було. Плаваючі кришталеві кулі, своїм жовто-червоним світлом, висвітлювали на стіні величезне око Бога Ра. Нікатея перевела погляд на акуратно застелену постіль. Начебто б то нічого незвичного, якщо не вважати відсутність мечів сина, біля узголів'я. Підійшовши ближче до ліжка, Нікатея зрозуміла, що цієї ночі на ньому не спали. Вона знала, що Арес частенько не ночував у своїй кімнаті. Але чомусь зараз їй було не по собі. Вона зробила глибокий вдих, відчуваючи, як її душить агресивність. Спогади про ту підземну битву, з козодоями, загули в її голові, немов бурчання старої відьми Брони.

Роздумуючи про минуле, Нікатея вийшла з кімнати і повільно пішла коридором. Біля наступних дверей вона зупинилася, і тихенько постукала по ручці. Відповіді не було, і в цьому не було нічого дивного. Той, хто жив там, любив спати, не відволікаючись. Нікатея штовхнула двері і швидко увійшла до кімнати дочки. Різким рухом вона зірвала ковдру з Ліліт, відганяючи її сон.

- Де Арес? - різко запитала Нікатея, нервово відкидаючи ковдру на підлогу.

- Звідки мені знати? – обурилася Ліліт. – Я не стежу за твоїм сином.

- Піднімайся, - пронизливим тоном промовила Нікатея. – Я відчуваю біду.

- Яка ще біда, мамо? – простодушно відповіла Ліліт. – На цій планеті всі біди перебувають у цій кімнаті, і на цьому ліжку.

- Здається мені, ти дещо знаєш, - сказала Нікатея суворим тоном. - І ти зараз же поділишся зі мною своїми знаннями.

- Арес пішов до козодоїв, - лагідно сказала Ліліт. - Ти ж в юності билася з ними, то чому б синові не слідувати дорогою матері? Хтось мав це зробити.

- А нам що робити? – розгублено запитала Нікатея в дочки.

- Ти все чудово розумієш. Козодої зруйнують наш світ, і якщо ми їх не зупинимо, то вони не дадуть нам спокою. Жити в постійному страху Арес не захотів, і тому вирушив в їхній підземний світ. Він має припинити це все. Ось і вся філософія нашого буття.

РОЗДІЛ 14

Весь день Арес настирливо рухався на схід, у напрямку високої гори вдалині. Вночі він відпочив, а вранці знову пішов у напрямку гори, хоча вона майже не наблизилася, з учорашнього дня. Він йшов та йшов, і йому вже стало здаватися, що він втратив рахунок часу і координати простору. Часом місцевість ковзала назад, а в інших випадках, здавалося, минали роки для подолання невеликої відстані. Арес вже не був упевнений щодо того, де точно знаходиться, хоча не сумнівався, що рухається на схід. Багато разів дощ починався та припинявся, і тому в деяких місцях бігли струмки. Хмари іноді окреслювалися яскравими лініями, які миттєво стиралися сірістю. Коли сонце вкотре засвітило йому в очі, то він згадав жартівливе попередження Ліліт: «коли тінь людини лежить перед нею, і вона може бачити її, то злий дух непомітно підбирається до нього». Арес посміхнувся сам собі, але машинально озирнувся назад, і засміявся. Хоча ця місцевість і була чужа, але він не відчував тут зла. Але, все-таки, він рухався повільно та обережно, ніби земля будь-якої миті могла розступитися під ногами.

Незабаром Арес опинився на дивній відкритій місцевості. Це була кам'яниста поверхня, омита Всесвітнім Потопом та з’їдена часом. Ледве помітна стежка привела його на край кам'яного плато, і він пішов уздовж урвища, іноді з побоюванням поглядаючи вниз. Не було жодної можливості для спуску: обрив внизу був крутий та глибокий. Переконавшись у цьому ще раз, Арес вернувся на стежку і почав уважно оглядати місцевість навкруги. При світлі вранішнього сонця він помітив заглиблення в скелі, ніби в нього колись упиралося щось дуже велике та важке. Арес подивився на протилежний бік прірви, і там побачив рівний майданчик. Він зрозумів: в це заглиблення колись упирався міст, що з'єднував це місце і той рівний майданчик. Але міст, швидше за все, було змито хвилею Всесвітнього Потопу. «Змитий так змитий, - подумав Арес, - але перебратися через прірву потрібно». Він візуально виміряв відстань до протилежного краю. Так, доведеться стрибати. Трохи хоробрості, трішки левітації, і він буде на тій стороні. Арес прив'язав свої два мечі до мішка, взяв його за лямку, прокрутив над головою і кинув. Мечі брязнули об камінь на тому боці, приземлившись біля краю прірви. Потім він зняв чоботи, зв'язав їх поясом і теж перекинув через прірву. Камінь під босими ногами виявився гарячим та колючим. Зібравши всю рішучість, у свій величезний кулак, Арес відійшов на десяток кроків і побіг до краю прірви. Вже в стрибку він зігнувся, не думаючи ні про що інше, тільки про втрату ваги.

На тій стороні він ударився з такою силою, що ледве не зламав кістки. Ще довго лежав, важко дихаючи і поступово усвідомлюючи, що дивом перестрибнув цю прірву. Його левітація не спрацювала, як потрібно…

Все тіло боліло. Поволі взувся, перекинув мішок за спину і пішов далі. За кілька десятків кроків він помітив, на камені, подряпини, ніби по ньому тягли щось гострокутне та важке. За кам'яним плато, на смужці м'якого ґрунту, чітко проступали сліди копит. На чагарнику Арес помітив шматок рудої шерсті, яку залишили після себе козодої…

Арес пішов їхнім слідом, який читати на ґрунті було не складно. Незабаром він спустився крутим схилом, і опинився серед химерно вигнутих дерев. Спочатку вони були йому до пояса, але поступово ставали все вищими та вищими. Згодом ці рідкі дерева перетворилися на густий ліс, куди не проникали промені світла. Тут панували сутінки, і під ногами шелестів дрібний мох. Арес йшов за козодоями, які залишили глибокі сліди на цьому моховому покривалі. Спочатку воно було м'яким і пружинистим, а потім почало світитися примарним фосфорним світлом. Через деякий час стемніло, і Арес вже не бачив слідів козодоїв. Ночувати в цьому місці зовсім не хотілося, але й повертатись назад не було бажання. Арес зупинився і уважно прислухався. Легкий вітерець, що проникав у глибину лісу, ворушив крони дерев, які видавали глухий шепіт. Аресу здалося, що він чує в цьому шепоті якісь дивні слова, уривки фраз, якими обмінювалися козодої.

Арес зробив кілька кроків і зупинився біля товстого дерева, підніжжя якого потопало в пухнастому килимі, з моху. Потрібно було поїсти, попити і відпочити. Присівши, і притулившись спиною до дерева, він відчув себе в безпеці. Все довкола взагалі накрилося темрявою, і вітер доніс легкий приємний аромат. Арес трохи поїв і відпив із фляги. Хотілося ще їсти, і шлунок продовжував вимагати суттєвішого наповнення, але на цьому трапеза закінчилася.

Арес розслабився і його охопила сонлива слабкість. Очі заплющилися, і його почало нести кудись далеко. Заснути зараз – це повне божевілля… повне божевілля… Якесь внутрішнє попередження намагалося його підняти, але пелена сну накотила і зімкнулась над ним. Попереду хвиля, вона все вище і вище… ось вона вже накриває з головою… Його почало здавлювати, і Арес почав задихатися. Задихаючись, він різко прокинувся. Води довкола не було, але він потопав під килимом моху, який доходив йому вже до підборіддя. Мох швидко розростався, намагаючись повністю поглинути його в своїх обіймах. Щупальці моху розросталися навколо дерева, намагаючись огорнути Ареса з ніг до голови. Страх, що охопив його, надав сили, і він спробував скинути цю волохату ковдру. Але руки та ноги були, ніби пов'язані міцними мотузками. «Напевно, це прийшла найдурніша смерть, яку можна уявити», - подумав Арес, і почав крутити головою. І тут до нього дійшло, що мох не так вже й сильно його пов'язує. Головою крутити можна, нормально дихається, нічого не німіє. Він просто в полоні, і життю його, поки що, ніщо не загрожує. Хоча й слабка, але все ж якась втіха.

Арес притулив голову до дерева, і просто розслабився. Навколо стояла непроникна темрява, і в цій темряві, між деревами, блищали вогники. Вони ніби позначали стежку між ними. І в якусь мить на цій стежці з'явилася величезна постать. Вона наближалася дуже повільно, часом зупиняючись і роздивляючись навколо. Наблизившись до Ареса, ця істота зупинилася і почала розглядати його. Арес спробував використати уявний дотик, але безрезультатно. Ця істота виставила бар'єр, який було неможливо подолати. Но, разом з тим, від нього виходила хвиля добрих намірів, боязких і беззлобних. І цієї миті Арес зрозумів, хто перед ним. Це був лемурієць, - представник чорношкірої цивілізації, що давно загинула. Арес відмовився від використання телепатії, і заговорив мовою ліріанців, яка лемурійцям була знайома та зрозуміла.

- Друг, - Арес намагався говорити м'яко. - Я друг, твій друг.

Лемурієць уважно дивився Аресові в очі. І тут, ніби прочинилися двері, і його думки дійшли до свідомості Ареса.

- Хто ти, що йшов через цей ліс?

- Я Арес, онук Чиктота, Імператора Атлантиди, - відповів Арес, ясно розуміючи, що ці слова нічого не скажуть лемурійцю, але все-таки ще додав. - Я син Нікатеї, принцеси амазонок.

Лемурієць щось прошепотів собі під ніс, і Арес відчув теплу впевненість. Бо слово, яке він промовив, хоча і пошепки, було йому рідним ім'ям.

- Валіус, Командор Титанів.

Після цих слів лемурієць викинув руки вперед, і почав плавно ними рухати. І мох, що прив'язав Ареса до дерева, почав розсипатися. За якусь мить він уже сидів у великому гнізді, з посіченого моху.

- Ходімо! - лемурієць поманив Ареса, і відразу ж рушив по стежці, позначеної світлячками.

Різким рухом, підхопивши мішок та мечі, Арес пішов за ним. Світлячки продовжували освітлювати їхній шлях, хоча за межами стежки панувала повна темрява.

Лемурієць йшов дуже швидко. Незабаром вони вийшли на велику галявину, на краю якої стояло величезне дерево. Біля нього він зупинився.

- Куди ти прямуєш, Арес? І навіщо?

- Я шукаю козодоїв, і їхній слід привів мене до цього лісу.

- Вони тут були, прийшли і пішли…

- Куди пішли? - Арес не міг стримати нетерпіння.

Лемурієць повільно похитав головою.

- Вони пішли таємничим шляхом, і залишили за собою магічний бар’єр. Ніхто не повинен йти за ними.

Магічний бар’єр? Арес не розумів, що він мав на увазі. Але, можливо, він розповість більше.

- Чи багато їх було? - запитав Арес.

- Не знаю, я їх не рахував…

- Ти можеш показати мені їхній шлях? – перервав його Арес.

- Можу. Але ти не зможеш пройти ним. Хоча… Я покажу його тобі, бо ти не повіриш, поки сам не побачиш.

Тут слід зауважити, що без допомоги лемурійця Арес ніколи б не вийшов з цього лісу. І коли вони пройшли добрячий шлях, то згодом ліс порідшав і стало світліше. Вже на узліссі лемурієць мовчки показав Аресу дорогу, а сам почав спостерігати за ним, нікуди не відходячи.

Почався дрібний дощ, і Арес побачив на землі сліди козодоїв, які тяглися до чагарника. За триста кроків чагарник закінчився, і стежка вперлася в гранітну скелю, прямо в каміння. Там не було жодних дверей, жодних ознак входу. Нічого, крім слідів, що йшли в камінь.

Арес став ретельно обмацувати скелю, не вірячи власним очам. Але сліди точно впиралися в камінь.

Підійшов лемурієць, став осторонь і спостерігав за Аресом. В його очах грав сміх.

- Вони пройшли туди? - запитав Арес, чекаючи, що лемурієць заперечить. Але той упевнено підтвердив:

- Так, вони пройшли туди.

- Куди?

- Хто знає? Це магічний бар’єр, за яким підземний світ, їхній світ. Більше я тобі нічим не можу допомогти.

Після цих слів лемурієць розвернувся, і швидким кроком пішов назад, у бік лісу. Арес навіть не встиг його гукнути. Та й навіщо…

Дощ швидко розмив сліди козодоїв, що йшли в скелю. Ще трохи постоявши на місці, Арес пішов уздовж цієї скелі, поступово промокаючи під дощем, що мрячив.

Скоро скеля переросла в стіну, складену з грубого каміння. Розмір каменів був різний - від великих в основі, до зовсім дрібних вгорі. Камені були майстерно підігнані один до одного, ані найменшої щілинки не було між ними. Наприкінці стіни був різкий поворот праворуч, і перед Аресом відкрився величезний кратер. Наблизившись до краю, Арес помітив круті сходи, що вели вниз, на дно. Те, що було на дні, викликало інтерес. Раніше, швидше за все, там був пісок, але під впливом великої температури він оплавився і став блискучою поверхнею, темно-синього кольору.

Арес обережно, по сходах, спустився на дно. Пройшовся ковзкою блискучою поверхнею і опинився перед діркою, що вела кудись вниз. Біля її краю були опори для рук та ніг, за допомогою яких можна було спуститися. Поправивши за спиною мішок з мечами, Арес повільно спустився на майданчик внизу. Озирнувшись, він зрозумів, що це була печера природного походження.

На протилежному боці цієї печери сиділа якась незрозуміла істота. Трохи наблизившись, Арес розгледів в ній зморщену стару жінку, що перебирала кам'яні чотки. Її рідке сиве волосся було зав'язане вузлом на голові, і утримувалося блискучим обручом, з незрозумілого матеріалу. Ще на ній була груба сукня без рукавів, на довжину всього тіла. Вона здавалася дуже старою та тендітною до того часу, поки Арес не наблизився до неї, і не подивився їй у вічі. В цих очах не було ані старості, ані слабкості. Її живі зелені очі дивилися на Ареса пронизливо, наче очі гірського яструба. Стара безшумно засміялася, і її тіло затремтіло від сміху. Потім вона запитала:

- Як поживає моя улюблена учениця?

- Ти про що, стара? – Арес відповів питанням на запитання.

- Як поживає Нікатея, твоя мати?

- Звідки ти її знаєш?

- Ти глухий? Я ж тобі сказала: "Улюблена учениця". А ти куди направився, син Абадона? Назустріч небезпеці, як і личить герою? Тільки дивись, ця стежка приведе тебе до неприємностей.

- Чому? - різко запитав Арес.

- Чому? Ну хоча б тому, що ти прийняв неправильне рішення. І ще тому, що все це для тебе не має сенсу.

- Похмуре в тебе пророцтво, стара, - промовив Арес.

Раптом вона різко підвелася, і кинула на юнака гнівний погляд.

- Стара, - передражнила вона Ареса. – Я Брона, а ти стеж за своєю мовою, Аресе. Ти хамиш тій, яку раніше ніколи не бачив, хоча ти і син моєї улюбленої Нікатеї.

- Вибач, - сказав Арес. - Я не хотів тебе образити.

- Сьогодні я прощаю твоє невігластво, - пишномовно промовила Брона. – Так чого ти хочеш від мене?

- Припустимо, що до цієї хвилини я нічого не хотів від тебе, - посміхаючись, сказав Арес. - Я втратив сліди козодоїв, які перервалися біля скелі, наверху.

Брона мигнула, і зложила пальці в незрозумілу конфігурацію. Потім почала швидко ними крутити, - вгору, потім вниз, в сторони. В повітрі, на протилежному кінці печери, з'явилися якісь постаті, знаки та зображення. Брона нахилилася вперед, ніби їй в голову прийшла несподівана думка. Потім почала водити руками, наче розплутуючи якісь нитки.

- Козодої пройшли...

- Куди пройшли? – перебив її Арес.

- Не перебивай. Твоя сестра, вона чарівниця?

- По-моєму, її не вчили махати руками. Але вона має Силу...

- Звичайно, має, - пробурмотіла Брона. – І навіть більше, ніж думає. Слухай уважно, Аресе. На цій Землі, до Потопу, жили Титани Атлантиди. Вони володіли Силою, яку ніхто не міг підкорити. Вони мали великі знання. Але після Потопу Титани пішли звідси, і перенесли свою боротьбу в такі місця, які неможливо уявити. І хоча Титани зникли з цього світу, вони залишили тут свої знання. І хтось прагне зібрати воєдино ці знання, щоб досягти свого. І цей хтось вже далеко пройшов цією дорогою.

- Це козодої! - перервав її Арес.

- Якщо знаєш, навіщо питаєш?

- Я не знаю, а тільки здогадуюсь…

- Вони позбавлені всього людського, - перервала його Брона. - І ти це відчуваєш, хоча ти не чарівник. Ким би ти не був, і ким ти не станеш, – ти все одно не рівня Ліліт. Але вона та зброя, яка відкриє тобі шлях до обраної мети.

- Згоден. Тільки скажи, куди пішли козодої? Я мушу знайти їх.

- Біля тих фігур, що танцюють у повітрі, бачиш отвір у стіні?

- Бачу.

- Там починається тунель, по ньому вийдеш на світло. Перед собою побачиш гору, піднімешся на неї. І надійся тільки на себе, воїн, який не чарівник. У тебе завжди буде вибір, тільки вибери правильний шлях.

- Як скажеш, стара. Ой, вибач, Брона.

- Коли підніматимешся на гору, очам своїм не довіряй. Передивляйся двічі, тричі, і не лише зором.

- Там ілюзія? - запитав Арес.

Брона кивнула головою.

- Козодої вправні в створенні ілюзій. Перевіряй все, що побачиш, не довіряй своєму зору. Те, що здається прекрасним та безпечним, може виявитися огидним та ворожим. Скоро ніч, тобі час іти.

Арес на прощання вдячно кивнув старій, і пішов у бік тунелю.

Вже при вході в тунель Брона крикнула йому, через всю печеру.

- І жодних ментальних контактів, як це було з лемурійцем!

Арес, не обертаючись, усміхнувся про себе, і помахав рукою в повітрі. Він чудово знав, хто така Брона. І ще він був чаклуном, і знав куди йти...

Ближче до ночі Арес опинився біля підніжжя гори, і вона виявилася набагато вищою і значно віддаленою, ніж можна було уявити при виході з тунелю. Занадто втомлений, щоб йти далі, він заснув серед кущів.

Цієї ночі Ареса мучили страшні сни. І задовго до світанку він прокинувся в холодному поту, вирішивши більше не спати. Жахи, що відвідали його, були такими, що в нього відпало будь-яке бажання бачити їх знову. Тому, ще до сходу сонця, він ступив на стежку, якою попрямував до чорної гряди дерев, що виднілася попереду. Він ішов кілька годин, поки не дійшов до них. І коли він опинився серед дерев, то саме повітря тут було зеленим, оскільки світло проходило через густе листя. Ближче до полудня цей ліс закінчився, і Арес потрапив у саме передгір'я. Іноді тут траплялися сліди звірів, але він нікого з них не зустрів. Повсюди росли високі папороті, закутані товстим шаром бархатистого моху, а легкий вітерець доносив аромат дикої м'яти.

Його просування вгору йшло безперешкодно. Зрідка він помічав повалені дерева та напівзруйновані фундаменти, які залишилися від древнього житла, по обидва боки дороги. І чим ближче він підходив до гори, тим більше відчував якусь вібрацію – наче перед очима тремтіла невидима завіса. Якісь невловимі світлові викривлення витягували дерева біля її підніжжя, подовжували кущі і змушували тремтіти каміння. Через деякий час, щоправда, все стало на свої місця, і викривлення зникли. Арес уважно обстежив навколишню місцевість, але нічого не з'ясував. Повіяв холодний вітер, який осушив його обличчя і остудив думки.

Арес повільно та обережно почав підніматися на гору. І тільки зробив декілька кроків, як імла та хмари затулили небеса, приховавши сонце своєю пеленою. Грім вдарив так, ніби загуркотів увесь Всесвіт, розколюючись на шматки. Потім повітря стало прохолодним та прозорим, щось потріскувало десь за хмарами. Світ навколо став якимсь однобарвним, як волошкове поле на заході сонця. Потім загуркотіло знову, і білі спалахи змінилися завісою суцільного потоку дощу. Дощ, що розпочався, раптом різко припинився, і запахло озоном. Арес продовжив підйом угору. Згодом щось блимнуло, і штормова хвиля вдарила в обличчя, а за спиною щось гулко ухнуло. З'явилися різнокольорові тіні по боках, потім застрибали перед ним, затуляючи дорогу. Пролунав якийсь звук, ніби високо в небі затріпотіло гігантське полотнище. Арес продовжував повільно рухатися стежкою, не піднімаючи голову вгору. А звук ставав все гучнішим і гучнішим, все ближче і ближче. Нарешті почало здаватися, що він звучить прямо над головою, і Арес відчував кожен його такт своїм тілом. Раптом над головою промайнула якась темна постать, відкинувши ледь помітну тінь на землю. Арес подивився вгору і побачив великого чорного птаха, що знижувався, щоб сісти на величезний валун. Арес збільшив швидкість, намагаючись швидко ковзнути під крони дерев, що росли на схилі, попереду. Птах видав гучний обурений крик, і раптом день змінився ніччю. Від мокрої землі, навколо, почав підніматися густий туман, що мерехтів у місячному світлі. Земля здригнулася під ногами, гора сіпнулася і в ній щось застукало, наче хтось завів годинник усередині. Повітря стало теплим та солодким, і знову настав день.

Тихо та обережно Арес пішов стежкою. Десь тут, далеко від людей, знаходиться потрібне йому місце. Раптом у небі блиснуло, і прогримів грім. Праворуч від нього спалах блискавки освітив місце, де гірська порода проступала з піску, у вигляді пологого уступу. Арес наблизився до нього, і побачив в цьому уступі вхід, який наполовину був засипаний піском. Він увімкнув ліхтар, і, приклавши зусилля, проповз на животі між двома каменями, що прикривали цей напівзасипаний вхід до печери. Зсередини ця печера нагадувала якийсь дуже древній примітивний храм, - таке собі сховище незліченних таємниць, із сивої давнини. Як і належало такому місцю, тут знаходився величезний жертовник, із відшліфованого каменя. Печеру підпирали колони, а по периметру були ніші в стінах. Висота її була майже на його зріст, - близько трьох метрів. Так що головою Арес впирався в стелю. Обійшовши всю печеру, він не виявив іншого входу. Але на стінах виявив сліди якогось древнього мистецтва, у вигляді різьблення з вигнутих ліній, що нагадували орнамент.

Цієї ночі Арес вперше, за кілька днів, міцно заснув в кутку печери, примостившись в одній із ніш. І якщо цієї ночі він і бачив якісь сни, то прокинувшись рано вранці, нічого вже не пам'ятав. Полишивши нішу, Арес підхопив свої мечі і попрямував до виходу з печери. Відчуття було незрозумілим, але він чогось боявся. Хоча свідомість говорила, що боятися було безглуздо. Потрібно довіритися виключно своїм інстинктам і почуттям, і просто перетворитися на мисливця…

На цьому ілюзорному позитиві Арес продовжив підніматися стежкою нагору. Незабаром він відчув майже невловимий смердючий запах, хоча джерело цього смороду було йому невідоме. Його почуття та інстинкти напружилися до краю, слух одразу ж уловив величезну кількість звуків: камінь скреготів об камінь, десь унизу, під ногами, капала вода, і звідкись долинали приглушені людські крики. Арес відчував цей шум кінчиками пальців. Спереду, праворуч, лежали два величезні валуни. Протиснувшись у вузький отвір, між ними, він потрапив до похилого коридору, який вів у підземний світ. Арес почав спускатися вниз. Було невідомо, скільки часу зайняв його спуск, але всі уявлення про час відступили кудись, на задній план. Тільки сильно відчувався тиск каміння зверху, і звідусіль долинали чужі запахи та звуки. Було відчуття присутності тут різнорідних форм життя, думки яких відгукувалися в мозку барабанним боєм, – думки похмурі, хаотичні і без жодного сенсу.

Незабаром під ногами з’явилася рівна кам'яна підлога, і Арес увімкнув ліхтар. Хоча в цій непроглядній темряві він міг бачити і без ліхтаря, але хтось старанно заповнив печеру, перед ним, тягучим туманом, що кипів від тупої та смертоносної злості. Ліворуч і праворуч, у променях лазерного ліхтаря, на досить значній відстані, проглядалися складені з кам'яних блоків стіни. Це була печера з безліччю відгалужених тунелів та проходів. Де-не-де на підлозі валялися кістки і фрагменти кам'яних блоків, що відвалилися, а осторонь щось тихо шаруділо. То були, безперечно, щури, - єдині живі істоти, здатні вижити в будь-яких умовах, і за будь-яких часів. На сірій стіні промінь ліхтаря висвітив ряди ієрогліфів. Незважаючи на руйнівну роботу часу, ці написи і візерунки були досить виразні, хоча їхнє значення Аресу було не зрозуміле.

Згодом його увагу привернув величезний отвір у підлозі, посеред печери. Повільно та обережно він підійшов до нього, шарудячи піском і дрібним камінням. Арес ще нічого там не побачив, а в його голові вже скакали моторошні образи, наче дикі коні. Він знав що там знаходилося, глибоко внизу. Почуття самозбереження поступилося цікавості, і Арес навшпиньки, майже не дихаючи, підійшов до краю величезного колодязя, наповненого непроглядною чорнотою. Зараз він відчував тиск гарячого повітря, що піднімалося з глибини. Ще звідти виходив незрозумілий та зловісний сморід, а підлога, під ногами, раптом захиталася. Аресові здалося, що він стоїть на краю землі, і заглядає в незбагненний хаос вічної ночі. Крики та стогін долинали з-під землі. Здавалося, що це стогнуть прокляті душі, що копошяться на дні цієї криниці. А незрозумілий сморід Арес швидко визначив, бо це був запах сірки.

Навколо себе Арес розгледів вогники, що плавали в темряві. Їх з'являлося дедалі більше і більше. Потім ці вогники почали перетворюватися на блискучі, наче смолоскипи, вогні. Вони набирали форму істот, із напівзабутих образів. В голові Ареса лунали голоси духів, друджів:

- Звільни нас! Звільни нас!

Кожен вогник волав про допомогу, і в його голові барабанили їхні прохання. Спочатку благаючі, а потім погрожуючі.

- Ти смієшся над нашим ув'язненням?

Ці слова викликали в Ареса гнів.

- Ні, я не сміюсь. Я вию і плачу.

Голоси заверещали:

- Твій батько – Санат Кумара, який вкрав наш світ. Він приборкав і прикував нас тут. А ти нам приніс нові страждання...

- Ви мене не цікавите.

- Але ти маєш силу свого батька, і здатен звільнити нас!

- Можливо, але не зараз. Зараз у мене інші справи, я шукаю козодоїв.

Крики перетворилися на цілий хор людських голосів. Мозок Ареса наповнився гулом безлічі голосів: вони щось обіцяли, спокушали та залякували. Він здригнувся, вслухаючись у цей наспів, який поволі перетворювався на пісню каяття та смирення. Потім почулося виття, яке ставало то голоснішим, то тихішим. Іноді в ньому розрізнялися окремі слова, а наприкінці воно перейшло в істеричний регіт. Це був жорстокий дотик безодні, повністю позбавлений будь-якого живого тепла. Крижані пальці проникли під його одяг, пронизували тіло, намагаючись висмоктати життєву енергію. Зусиллям волі Арес вигнав із себе цей холод, і запалив усередині жар вогню, намагаючись зігрітися. А потім настала коротка тиша, і клубами повалив їдкий дим, із глибини цієї пекельної криниці. У вухах Ареса задзвеніло, розум закипів, і він почав обережно відступати назад. І в цю мить унизу все завмерло, настала повна тиша.

Тепер Арес згадав, із старих легенд, що ця пекельна криниця була колись замкнена важким люком, і знаходилася під невсипущим наглядом мутантів-козодоїв. Але чому зараз вона була відкрита? І ще Аресу згадалися слова діда, Імператора Атлантиди: «В глибинах цього світу лежать козодоївські тунелі, і старі вони, як сам світ. Вхід до них, в тій горі, починається з грандіозного порталу на північній стороні. Але портал має два входи, - один веде до величезної зали всередині гори, а другий спіраллю йде вниз, встромляючись, як штопор, у підземні тунелі та печери, які залягають глибоко під горою, і тягнуться по всій планеті».

Арес уважно роздивився периметр печери, і вибрав найбільший отвір з усіх. Наблизившись до нього, він відчув холод та вологість повітря, що виривалося звідти. Без жодного зволікання Арес пірнув туди. Цей тунель, побудований мільйони років тому, справив на нього дуже сильне перше враження. Звуки кроків віддавалися гучним лякаючим ехом, яке розносилося склепінням цього древнього тунелю.

І ось тепер Арес перетворився на мандрівника, що кочував по тунелях планети, прокладених у чорному холодному базальті, що застиг на самому початку часів. Іноді з'являлися грубо висічені в камені сходи, що йшли вниз. Цей тунель, що по нахилу йшов вниз, здавалося, не мав кінця. Арес втратив рахунок часу та відстані, яку вже подолав. Іноді він завертав кудись убік, а часом взагалі піднімався вгору, замість того, щоб опускатися вниз. Така прогулянка не тільки крала дорогоцінний час, а й добре вимотувала. Заглиблюючись все далі й далі, Арес вже почав сумніватися в доцільності своєї місії.

Незабаром він так втомився, що сів біля стіни, витяг ноги і розслабився. Але цей відпочинок тривав недовго. Якоїсь миті він підскочив на ноги, від раптового шуму. Потім цей шум, з гортанних голосів, повільно стих. Але це був лише хитрий акустичний ефект. Козодої, чиє булькання Арес почув, були дуже далеко від нього. Арес обережно рушив у той бік, звідки лунали ці голоси.

Притискаючись до стіни тунелю, що почав обсипатися, Арес пішов швидко, але безшумно. За поворотом почався крутий спуск, який йшов ще нижче, вглиб Землі. Незабаром він почув гучне бурмотіння козодоїв, яке в міру спуску ставало все гучнішим та гучнішим. З правого вузького проходу пролунали ще одні голоси, які тепер звучали цілком виразно, хоча і глушилися скреготом та брязкотінням кольчуг. Арес пірнув у ліву зяючу дірку бокового відгалуження, і почав терпляче чекати.

Незабаром з'явилася пара козодоїв. Вони тримали напоготові лазери, і швидко рухалися один за одним, уважно розглядаючи склепіння тунелю. За багато тисячоліть мутанти не змінили своїх звичок, все було передбачувано. Коли вони пройшли повз Ареса, він беззвучними кроками рушив слідом за ними, в безмежну темряву вічної ночі.

Тунель був нерівний: він то розширювався, то звужувався. Підлога вся була в ямах та тріщинах, а з обох боків проглядалися штучні ніші та поглиблення, звідки будь-якої миті могло щось вискочити, або звалитися на голову.

Пройшло зовсім небагато часу, і Арес своїм чуйним слухом розрізнив м'який шурхіт за спиною, схожий на пересування якогось хижака. Він завмер на місці, повністю поклавшись на слух. Потім дуже повільно відійшов убік і притулився спиною до стіни, поклавши руку на рукоятку метеоритного меча, і якийсь час вдивлявся в порожнечу тунелю, за собою. І тут Арес помітив зелені очі, що світилися, і які дивилися на нього з протилежного кінця тунелю. Через секунду його інфразріння показало всю фігуру хижака. То була величезна тигриця, точна копія бойових тигриць, що належали войовничим амазонкам, з острова Горгад. Безліч цікавих історій про них було повідано Аресу принцесою амазонок, його матір'ю. Мабуть, після Всесвітнього Потопу, деякі екземпляри вижили і розплодилися, в цьому підземному царстві мутантів-козодоїв. Вижили, але за багато років здичавіли.

Тигриця блиснула очима, оголила білі ікла і пішла на Ареса. Він не знав, як вчинити, і тому просто застрибнув у ближню нішу в стіні. Там він притиснувся до стіни, і виставив меч перед собою. Тихенько рикаючи, притиснувши до голови вуха і вискаливши величезні ікла, бойова тигриця граційно пройшла повз Ареса, наче його тут і не було. Тигриця йшла по сліду козодоїв, і Арес тихо пішов за нею, сподіваючись на цікаву виставу.

Якоїсь миті в тунелі почулося гучне клацання, і з-за повороту вийшла парочка козодоїв. Один із них щось хрюкнув своєму напарнику, і вони витягли мечі. Тигриця зупинилася, підібрала задні ноги та приготувалася до стрибка. Правий козодой стрибнув ліворуч, і зробив випад назустріч тигриці, що вже летіла на нього. Його меч, за всіма законами дії та протидії, мав увійти між очима тигриці. Але лезо тільки розсікло повітря, а козодой розпластався на землі, отримавши удар лапою по рогатій голові. Потім він різко схопився і побіг, залишивши тигрицю за кілька метрів за собою. Якоїсь миті він різко розвернувся і став у захисну стійку. Козодой був трохи розгублений. Як він міг схибити? Адже його удар, поміж очей тигриці, був точно розрахований. Але мутант не врахував одного, бойова тигриця мала надприродну реакцію.

Знову тигриця стрибнула на козодоя, витягнувши вперед лапи. Той викинув вперед лезо меча, але кігті промайнули повз нього. Козодоя врятувало лише те, що в слідуючу мить він підринув їй під черево, і завдав удару в живіт. І це було його порятунком. Ричачи від люті і стікаючи кров'ю, тигриця повільно, не зводячи з мутанта палаючих зелених очей, плавно стрибнула вперед. Козодой стрибнув їй назустріч, під неминучий удар її лап. У повітрі він полоснув її по шиї, вивернувся і відстрибнув. Тигриця завила від болю в передсмертній агонії, і морду мутанта прикрасила звіряча посмішка. Але раптом смертельно поранена кішка стрибнула на нього, вклавши всю свою останню силу в удар лапою. Голова козодоя, що відокремилася від тіла, так і полетіла, - із застиглою звірячою посмішкою. Тигриця плюхнулася осторонь, розчепіривши лапи і широко розкривши пащу. З котячого горла вирвався якийсь булькаючий звук, за яким хлинула кров. Тигриця сіпнулася і завмерла.

Арес дуже повільно відвів від неї погляд, і так само повільно перевів його на другого козодоя. Той дивився на нього. Арес просто відчув у повітрі запах неприємностей. Далі була уповільнена кінозйомка. Права рука Ареса, вже одягнена в рукавичку, вихоплює меч, і наче спис посилає його між очей козодою. Увернутися той не встиг, і меч встромився нижче голови. Сьогодні козодою не повезло, це був не його день…

Арес підійшов до козодоя, висмикнув меч з грудей, і присів на землю. Всередині щось перевернулося, підсвідомість заскреготіла, намагаючись виправдатися перед цим світом: «В мене палала ненависть, - холодна, вбивча і якась чужа. Ненависть до цього потворного тіла і рогатої голови, із застиглою єхидною посмішкою. Моя ненависть була більшою, ніж ненависть. Вона була неосяжною і спустошливою. Ніхто не посміє звинуватити мене в расизмі, але запаху козодоїв я не переношу. Мені справи немає до того, яка їхня расова інопланетна приналежність чи філософія життя. Але люди – це люди, а козодої – це просто мутанти із сузір'я Веги. На моє глибоке переконання, вони навіть не тварини, а просто рогаті чорти. Те що їм, свого часу, перші атланти дозволили жити в цьому погребі Землі, на мою думку, було їхньою глибокою помилкою. Але договір є договір. Тут я безсилий».

Арес підвівся і підійшов до тигриці. Навіть після смерті її очі продовжували світитись зеленим світлом, що було якось дивно. Тунель попереду був порожній. Після ретельної спроби розгледіти хоч щось крізь туман, що мерехтів, Арес пішов вперед. Стало дуже холодно. За черговим поворотом він вирішив трохи відпочити, і заліз у нішу під стелею. За хвилину він задрімав, тримаючи руку на мечі. Через якусь мить його розбудив віддалений хлюпаючий звук. Він був слабким, наче хтось вступив у велику купу лайна. Арес завмер, насторожено прислухаючись до коливань повітря, обчислюючи, звідки долинув звук.

Плавно відштовхнувшись від краю ніші, Арес перевернувся в повітрі, і безшумно приземлився на землю. Через секунду він уже тихо біг, намагаючись уникнути звуків, йому не хотілося зайвих ускладнень, на самому початку шляху. Вистачило й тигриці.

В одному з тунелів Арес натрапив на залізничну колію. Рейки були іржаві, але не пошкоджені, більшість шпал згнило. Йти, а тим більше бігти такою поверхнею, було дуже важко, але він таки пішов цим тунелем. Незабаром ці рейки вивели Ареса до мосту, що навис над прірвою моторошної глибини. Його стан викликав побоювання, але все ж таки він ступив на цей міст. І повільно пішов ним, весь час дивлячись під ноги. Не пройшовши й півсотні метрів, щось неспокійне привернуло його увагу, і змусило завмерти на місці. Арес підняв голову і глянув уперед. По той бік мосту був тривожний натяк, на хвилеподібний рух величезної юрби цікавих козодоїв. На такій великій відстані Арес не міг розрізнити дрібних деталей, хоча його не дуже цікавило, як виглядає цей табун. Просто він бачив, що цей натовп дуже хвилюється, і надто яскраво виблискує їхня зброя. І в його мозку відразу ж промайнуло безліч неприємних припущень. Арес увімкнув задній хід і повернувся на початок мосту, намагаючись зберігати рівновагу тіла та духу.

Ще якийсь час Арес стояв і дивився на юрбу козодоїв, з протилежного кінця мосту. В якийсь момент хвилювання натовпу почав зростати, перетворюючись на хлюпання та рохкання, приправлене сірчаним смородом. Все це квакання і гавкання, без найменшого натяку на людську мову, вже почало його дратувати. Ареса вже нудило від тваринної потворності їхніх фізіономій, і чогось нелюдського в їхніх постатях. Раніше він вважав, що готовий до самого гіршого, зважаючи на те, що розповідала йому мати про них. Але все вийшло трохи інакше, хоча він не повинен був особливо дивуватися, зустрівшись з ними. Козодої були огидно ненормальні, а якщо вірніше, то взагалі без найменших ознак нормальності.

Це було кінцем всього, в чому переконувало Ареса колишнє життя в цьому світі. Це була втрата віри у цілісність природи та Божественного Замислу. Ніщо не могло зрівнятися з цією диявольською реальністю, яку він бачив. Чи можливо, щоб Всесвіт розплодив подібних тварин, це могло бути лише творінням хворобливої фантазії. І Арес вирішив забиратися звідси, пірнувши до найближчого тунелю, праворуч від мосту.

Спочатку його просування йшло безперешкодно, навіть не було ніяких звуків, що говорило би про погоню, яка йшла слідом. Якоїсь миті Арес сповільнив крок і кинув погляд у кінець тунелю. Інтуїція кричала, що там, швидше за все, була справжня брама у світ аномалії та жаху. На підтвердження цього прозріння, тунель раптом наповнився гуркотом і спалахами світла. М'язи Ареса напружилися: чи то від бажання бігти, чи то від бажання побитися. Підсвідома обережність змусила його зупинитися, і взяти під контроль свої емоції. За секунду Арес продовжив свій шлях. І ще за мить він почув тупіт і гортанні крики. По паралельному тунелю явно скакав табун диких мустангів. Плани Ареса відразу змінилися, бо попереду його тунель мав пересіктися з цими мустангами.

Наступної миті Арес пірнув у найближчий проліт, порадівши своїй інтуїтивній кмітливості. Ще один табун пробіг вже його тунелем, під самим його носом. В Ареса закрутилася голова. Вона завертілася не від страху чи безнадійності, а від козлиного смороду, що швидко поширювався. З'явилося відчуття, що він розбудив увесь підземний козодоївський світ, і чутки про його прибуття вже встигли розлетітися по всьому кублу.

Арес обережно вийшов зі свого укриття і повернув ліворуч. Зробивши кілька кроків, він зупинився і прислухався. Перед очима щось блимнуло, а серце в грудях на мить зупинилося. У нього за спиною щось діялося, і тому він дуже повільно повернувся. Тунелем, в його бік, котилася величезна вогняна куля. Арес застиг нерухомо і почав чекати, - з одним оголеним мечем у руці, а другим за спиною.

Невдовзі оповита вогнем та димом куля наблизилася, повітря затріщало, а зі стелі посипалося каміння. Під виглядом кулі котився чорт, що вискочив із самого пекла. В хмарі іскор та диму він мчав на Ареса, барабанячи величезними копитами по кам'яній підлозі. Розум Ареса випереджав час, ніби в нього була ціла вічність попереду. І перш ніж козодой наблизився до нього, Арес встиг витерти вологі долоні. Не щодня зустрічаєшся з такою потворою.

Із-за спини цього мегакозодоя стирчав меч, який він вихопив блискавично. Клинок вийшов з піхов беззвучно, описавши в повітрі вогняну дугу і завмер, націлений вістрям прямо Аресу в голову. Ця граційна пишність навіть зворушила Ареса, вразивши своєю величністю. Було би смішно, якби не так сумно. Арес розумів, що жодна магія тепер допомогти йому не зможе. Була надія лише на спритність рук та жагу до життя, яке повстало проти цієї гидоти.

Ще якісь секунди Арес дивився на козодоя, що стояв перед ним, і просив свого батька, Санат Кумару, про допомогу. Повільно приходила до нього та сила, яку він отримав ще від народження. Ця сила розкручувалась вогняним колесом, і в її центрі був Арес. Коли вона стрімко розкрутилася, Арес напружився і жбурнув її у бік мутанта. Рик вирвався в козодоя, і удар у відповідь, немов спис, проткнув Ареса. Але він вчасно підлаштувався під цей удар, і увібрав в себе всю цю енергію, і вдарив нею в пащу страшного звіра. Потім ще раз вдарив, ще раз… Але козодой виставив перед собою стіну, потім наступну, і наступну. Але валилися вони, одна за одною, під вогняними списами, в які Арес вкладав всю свою силу та енергію.

Під натиском Ареса козодой відступав назад, крок за кроком, встигаючи робити лише мінімальні рухи, щоб відбивати вогняні удари Ареса.

Коли енергія в Ареса закінчилася, бій продовжився на мечах. І їхні мечі перетворилися на полум'я, - блискуче та гуркітливе. Відбивав козодой удари Ареса, і згодом його випади переросли в атаку. Крок за кроком відвойовував козодой втрачену відстань, і змушений був Арес повільно відступати.

Коли знову опинилися вони на місці першого удару, козодой пробулькав крізь брязкіт мечів.

- У кого брав уроки, Арес? Чи не у свого дядька, принца Атлантиди?

Поки він говорив, Арес стрибнув вперед і завдав йому такого удару, який будь-кому зніс би голову з плечей. А козодой тільки труснув головою, і знову пішов в атаку. А все тому, що не брав Арес уроків у Валіуса, лише один із метеоритних мечів дістався від нього. Меч, за яким стояло тисячоліття часу, і майстри багатьох світів. А козодой зустрічав атаки, і відбивав удари Ареса, не підпускаючи до себе близько метеоритний меч, і час від часу здійснював випади у відповідь.

Якоїсь миті козодой парирував черговий удар Ареса, і посміхнувся глузливо.

- Відпочинь, Аресе! Хоча і кажуть, що ти бог людський, але цінуй кожен свій подих, немов останній!

Але не відповів Арес цій глузливій посмішці, бо була вона якоюсь ритуальною. Просто Арес кинув у вічі козодою вогняну кулю, таку собі кульову блискавку. Козодой судорожно підніс руки до обличчя, потираючи очі, і з грудей його вирвалося протяжне виття.

Арес закинув меч у піхви і кинувся в атаку, міцно схопивши, в стрибку, тварюку за рога. І тут нестерпний біль скував його руки, пройшов прямо в груди, пронизуючи серце. В Ареса перехопило подих, і темрява накрила все навкруги. Правою рукою він встиг висмикнути меч із піхов, і встромив його в порожнечу перед собою. Раптом очі його знову прозріли, і він побачив козодоя, що звивався на землі. Але Арес також звалився навколішки, з нього наче висмоктали всю енергію. Він був виснажений до краю, і йому просто захотілося залишитися тут назавжди, в цьому підземеллі. Заснути тут, і довго-довго спати, скрутившись клубочком на цій кам'яній землі. Пролетіла якась мить, і спати йому перехотілося.

З глибини тунелю долинули звуки барабанів, що нескінченно гуркотіли, і з їхнім гуркотом прийшла орда козодоїв-мутантів. Вони з'явилися на заклик диявола, що звивався на землі. Вони з'явилися підтримати його своїми силами, підтримати його згасаючу міць.

Арес відчув, як його змітає лавина, що насувалася, вона його розчавлює і ховає. Якоїсь миті його оглушили, і ззаду накинули сітку. Останнє, що він усвідомив, був крик розпачу, що вирвався в нього з грудей. Битву з козодоями він програв…

Це було початком кінця…

РОЗДІЛ 15

Кожній людині, у своєму житті, належить пролити хоча би краплю власної крові. І сьогодні ця сумна доля спіткала Ареса.

Він уявлення не мав, скільки довго провалявся на землі, без свідомості. Прокинувся він у якомусь приміщенні, де було дуже холодно та мерзенно. Ще тут було темно, сиро та огидно смерділо, і стояв стійкий запах болю та смерті. Вартових поблизу не було, але він чув далекі голоси козодоїв. Ці голоси одразу викликали спогади про битву, і її сумний кінець…

Тіло горіло вогнем, голова розколювалася від болю, а душа від приниження. "Краще б вони мене вбили", - подумав він. Арес лежав на боці, обхопивши руками живіт, який гидко пульсував під ними. Ще боліло стегно, але Арес намагався не думати про нього. Всередині, поруч із болем, копошився якийсь смуток від невиконаної місії. Він щосили намагався змусити себе думати тверезо та ясно, але це було нелегко. Потім дуже захотілося чхнути, і він ледве стримався. Чихни він зараз, то кишки просто випадуть назовні. Просто він затис ніздрі, і зробив кілька різких вдихів через рот. Але повітря було таким смердючим, що навіть через рот, на смак, відчувався неприємний сморід.

Лежачи на купі якогось ганчір'я, Арес почав думати про свою незавидну долю. Його підсвідомість швиденько намалювала «миловидну» сценку: ланцюги, вогонь і котел з киплячою смолою. Щоб якось послабити біль і відігнати переживання, він знову занурився в трансовий сон. Коли прокинувся, то поряд, як і раніше, нікого не було. Він довго лежав, закутавшись у свою порвану хутряну накидку, перебираючи в пам'яті минулі події. Невдовзі його знову потягло на сон. Це була можливість відіспатися, і забути про все.

Арес спав. Він спав так міцно, як не спав навіть немовлям, ледве вилупившись із яйця. І навіть уві сні він усвідомлював, що з кожною миттю зісковзує все далі й далі, до бездонної прірви вічного забуття. Аресові снилися сни. Перші видіння були похмурими та невиразними, вони стосувалися останнього Всесвітнього Потопу на Землі. Потім з підсвідомості почали виринати якісь образи, які змінювалися різними картинками. Намагаючись ширше розглянути деякі образи, Арес ще глибше поринав у сон, де було затишно та спокійно. Потім у просторі виник якийсь силует. Він коливався, немов міраж в розпеченій пустелі, - то наближався, то віддалявся. Уві сні Арес спробував дотягнутися до видіння, але воно уникало його. І тут темрява почала засмоктувати Ареса, і в ній було важко дихати, неможливо думати. Різні видіння та образи оточили Ареса, але він розумів, що все це з чужих снів. У сні Арес розрізняв бажання та прагнення атлантів та амазонок, ліріанців та козодоїв, риптоїдів та рептилоїдів. Видінь були сотні, тисячі. Вони пропливали повз нього, і зникали в безкінечності. І тут в центрі всіх видінь, що змінювалися, виник новий образ. Серед всіх цих туманних образів він чітко виділявся, і швидко почав збільшуватися в розмірах, височіючи над маленьким Аресом. Це була граціозна фігура Золотого Дракона, який прокидався та розправляв свої величезні крила.

- Батьку!

У просторі пролунали тихі, але тверді слова: «Ти маєш право робити все, що забажаєш. Адже ти Бог, Арес». Після цих слів фігура Золотого Дракона почала повільно розпливатися.

Невідомо, скільки ще Арес прокидався і занурювався в сон. І наяву, і уві сні, він весь час чекав…

І таки дочекався. За ним нарешті прийшли.

Якоїсь миті залізні двері відчинилися, і камеру залило світло, від якого Арес заплющив очі. І його тут же підняли і підхопили під руки.

Потім його повели кам'яним тунелем, що охоронявся озброєними козодоями. Вони, мабуть, не боялися його, а тільки побоювалися. А Арес скоріше не йшов, а його тягли під руки. Запитань він нікому не задавав, і згодом його втягли до величезної блискучої зали.

Посеред зали, на величезному кам'яному троні, сидів козодой в золотих обладунках. Високий і могутній, він мав статуру людини-воїна і силу сталевого велетня. Тільки козляча голова, з гіллястими рогами, псувала цей шляхетний вигляд. А ще чорні, як вугілля, зуби, а люта злість, в червоних очах, не викликали симпатії. З рота вивергалися клубочки диму, наповнюючи повітря запахом сірки. Величезні копита на ногах, пазурі на руках, а на поясі, з обох боків, була парочка коротких мечів, із чорної сталі. І цей демон з утіхою посміхався, спостерігаючи за зв'язаним Аресом.

А Арес стояв перед ним на колінах, і щосили чинив опір гіпнозу козодоя. Він нічого не міг протиставити грубому вторгненню в його розум, його залізна воля тріщала перед ментальною силою демона. В голові Ареса виникали образи, і ніби хтось, шар за шаром, знімав всю інформацію з його підсвідомості. Це втручання в мозок відгукувалося пекучим болем, бо електричні розряди пронизували голову Ареса. Але в якийсь момент чіпкі щупальця покинули його голову, і він обм'як. Голова ще пульсувала від болю, а в мозку була суцільна каша, з думок та образів.

- Як почуваєшся, син Абадона?

- Погано почуваюся, - відповів Арес. - А що такий красень робить у такому смердючому місці?

- Я і не гадав, що в тебе вистачить сміливості спуститися в наш світ, - промовив демон, незважаючи на грубість Ареса. - Який у цьому був сенс?

- Може, я просто дуже цікавий. Тільки і всього.

- Ти хоробро бився, син Абадона, і я ніколи цього не забуду, - промовив козодой. – Але цю битву ти програв.

- Ти знаєш, я не думаю, що все втрачено, - сказав Арес. – Так, цю битву я програв, але наш головний бій ще попереду.

- Командор Валіус, принцеса Нікатея, Арес. Я вже починаю звикати до вашої родини, - пробасив козодой. – Так скоро і поріднимося.

Після його слів раптом пролунав гуркіт, зверху почувся скрип, стеля затріщала, посипалося каміння з піском. Підлога тронної зали пішла хвилями, стіни захиталися.

На губах Ареса заграла посмішка.

- Це тобі попередження від мого батька. Може почнемо розмову спочатку?

- Слухай, Аресе, ми ніколи не сварилися ні з Санат Кумарою, ні з ліріанцями, ні з рептилоїдами. Ми з ними не в дружбі, але й не у ворожнечі. Ми вже були в підземних світах, коли на Землі з'явилися перші атланти, і збудували тут свої міста. Ми існуємо під землею з давніх-давен, і навіть пам'ятаємо ті часи, коли люди були одноокими циклопами.

- Ви вбили і полонили безліч моїх людей, - промовив Арес. – Ви намагаєтесь взяти під контроль нову земну цивілізацію. Киньте цю мерзенну справу, дайте нам спокій. Таке моє прохання.

Вдивляючись у далеку напівтемряву величезної зали, козодой роздратовано похитав рогатою головою. Потім підвівся з трону, і розвернувся на півоберта. Арес побачив, що з його спини росли крила, - блискучі, немов із чорної шкіри.

Арес дозволив собі посміхнутися. Козодой повернувся, і на мить очі їх зустрілися.

- Давай домовимося про мир, між людьми та козодоями, - сказав Диявол. – Ми підемо на мирову, хоча і ненавидимо вас. Я покладу край цій війні, між людьми та козодоями.

- Ти обіцяєш?

- Мене чують всі мої князі, що присутні в цій залі. Я завжди виконую свої клятви. Я поважаю Закон Єдиного.

- Все так просто, що мені аж ніяково, - з посмішкою відповів Арес. - Що ти хочеш взамін?

- Того ж, чого хочуть всі земні царі, - почестей та поклоніння. Людського поклоніння моїм легіонам.

- Люди вас не любитимуть, та й свободу вибору ніхто не відміняв.

- Але нас боятимуться, а це приємніше за всяку любов.

- Не надто втішлива угода, але я згоден. І якщо ви маєте хоч дещицю здорового глузду, то виконаєте цей договір. А якщо ні, то пошкодуєте про той день, коли прилетіли на нашу планету.

Козодой пильно подивився на Ареса.

- Ви з Абадоном – два чоботи пари. Я вас ненавиджу…

- Ось-ось… Імператор Ану це саме казав…

- Аресе, можеш іти. Мені не хочеться тебе більше бачити, тебе виведуть на поверхню Землі.

Цієї миті Арес зрозумів, що він більше не жертва, але й не мисливець. Він просто людина.

- Я сподіваюся, що це наше перше і останнє побачення, - крикнув він козодою.

- Прощавай, Аресе...

РОЗДІЛ 16

Коли Арес вийшов із підземелля, то на небі розливалася ранкова зоря, а зі сходу віяв свіжий вітерець. Світ, після довгого перебування в темряві, здався йому солодким та п’янким, через що навіть закрутилася голова. Навкруги, щоправда, не було ні пташки, ні маленького звірятки. Все наче вимерло.

Але якийсь великий птах таки кружляв у небі. Арес відчув на собі дивний, цілком осмислений погляд з висоти. Йому не зовсім це сподобалося, але перш ніж він щось подумав, птах стрімко метнувся вбік і зник за хмарою.

Дорогу додому вибирати йому не довелося. Зручна та широка ущелина, що йшла на південний захід, була єдиним виходом з цього місця.

Вже ближче до вечора, наступного дня, Арес підходив до воріт Міста Семи Пірамід. Атлант біля воріт підняв руку, вітаючи його, і Арес у відповідь також махнув йому. Минувши храмову площу, він підійшов до палацу, озирнувся довкола, і ввійшов усередину. Згодом Арес вже стукав у двері Чиктота.

- Заходь, Аресе, - відгукнувся Імператор.

Арес увійшов, навіть не питаючи, як дід дізнався, що це він.

В кімнаті панував морок, хоча за вікном ще був світлий ранній вечір. Вікна були щільно зашторені, в кутку горіли якісь ритуальні свічки. Чиктот щось читав при свічках, і навіть не глянув у бік Ареса, коли той увійшов. Дід був весь блідий.

- Як ти почуваєшся? - запитав Арес. - Виглядаєш якось не дуже...

- Де тебе носило, син ліріанця? – сердито промовив Чиктот.

- В різних місцях. Ти не радий мене бачити?

- Я спитав, де тебе носило? – повторив дід.

- Не кричи, я тебе чудово чую, - сказав Арес, виходячи з кімнати. - Я зараз вийду і знову зайду, бо перша спроба виявилася невдалою. І почнемо нашу розмову спочатку.

Імператор глибоко зітхнув і промовив.

- Арес, ти відправиш мене завчасно на небеса. Добре, починаємо все спочатку.

Він відійшов в інший кут кімнати, і завалився в крісло.

- Я дуже хвилювався, тебе не було багато днів. Це очікування мене дуже дратувало. Я сердився, що ти не вважав за потрібне посвятити мене в свої плани. Я справді боявся за тебе, але тепер бачу, що даремно боявся.

- Зрозуміло, - сказав Арес, і сів у вільне крісло. - Справа в тому, що я збирався дуже швидко повернутися, але все пішло не за планом.

Імператор слабо посміхнувся і кивнув:

- Так щось вирішив? Чи я даремно переживав за тебе?

- Так мені й самому довелося чимало попереживати, - зауважив Арес. - Тож ще питання, хто переживав більше. А питання з козодоями я вирішив.

- Аресе, воно тебе досі турбує, - сказав Чиктот. – Може обговоримо це питання?

- Добре, - кивнув Арес. - Давай обговоримо.

І він докладно розповів дідові про свою подорож до підземного світу козодоїв. Розповідь вийшла недовгою, але зрозумілою.

- Значить, - промовив Імператор, підводячись з крісла, - ти знаєш набагато більше, ніж я думав. І що ти збираєшся далі робити?

- Нічого. Наскільки мені відомо, козодої завжди тримали своє слово. Але, в будь-якому випадку, я діятиму по-своєму плану.

- Дій, і прийдеш прямісінько до своєї смерті. Причому набагато швидше, ніж тобі здається.

Арес мовчки попрямував до дверей.

- Так що ти збираєшся робити? - запитав дід.

- Я нікому цього не скажу, навіть тобі. Так мені буде спокійніше.

- Я сподіваюсь, ти знаєш, що робиш.

- Діду, я знаю що роблю.

В очах Імператора миттєво спалахнула тривога, але згодом він посміхнувся.

- Відчувається моя кров.

Арес ступив за поріг і зачинив за собою двері. В нього з голови не виходила Ліліт. І тут вона, як чортик з табакерки.

- Розмова з дідом, здається, була не дуже приємною, - промовила сестра, зустрівши Ареса за дверима. - Що-небудь трапилося? Де ти пропадав?

- А ти що, підслухувала? - зітхнув Арес. - Мені зараз не дуже хочеться розмовляти з тобою, і тобі доведеться почекати до ранку. Вранці я тобі все розповім.

- Зараз я можу тобі чимось допомогти? - запитала Ліліт.

- Загалом так, - кивнув Арес. - Принеси мені щось поїсти.

- Про що мова! - вигукнула Ліліт. - І це все?

- І це все.

Все, що потрібно було Аресу зараз, так це помитися, наїстися і відіспатися.

Господи! Скільки ж всього встигло статися, за такий короткий час!

РОЗДІЛ 17

- Ти досить швидко прийшов у форму, - зауважила Ліліт, коли вранці зайшла до Ареса в кімнату.

Арес дивився у вікно, де стояла ясна та спекотна погода, як для цієї пори року. Він кивнув сестрі.

- Тільки занадто багато уваги до моєї персони. Тобі не здається це дивним?

Ліліт підійшла до південного вікна кімнати, і відсунула важку штору. На площі, за вікном, лунали вітальні крики.

Ліліт похитала головою, зітхнула і обернулася до Ареса.

- Дикуни люблять тебе шалено, навіть більше ніж мене.

- А тебе це турбує? – запитав Арес. - Ти ще не знаєш, як мене козодої люблять, просто обожнюють. Подай мені срібний комбінезон, він у шафі.

- Тобі не слід цього робити, принаймі сьогодні, - як би спробувала заперечити Ліліт.

Але вона дуже добре знала брата і розуміла, що заперечувати йому не слід. Ліліт підійшла до шафи, де висів комбінезон.

- Ти впевнений, що готовий до цього? - запитала вона, допомагаючи йому одягтися.

- Впевнений? Не те слово.

Коли вони вийшли на балкон, то на широкій площі, перед Великою Пірамідою, стояв, сидів і лежав увесь люд із резервації. Число паломників множилося щодня, і сьогодні площа біля храму була заповнена ними, як загон для отари овець. Внизу було царство найстрашніших злиднів: більшість з них страждала від хвороб, неминучих супутників тих, хто погано харчується і не тримає себе в чистоті. Деякі з них, широкими сходами, піднімалися на вершину ступінчастої Піраміди, підносили молитви і спускалися вниз. На їхніх обличчях відзначалося релігійне поклоніння, - дикунська звичка слідувати дорогою, визначеній для них. Але, разом з тим, від них виходила прихована сила, постійне джерело загрози. Біля Храму вони поводилися стримано, але за його межами атланти дуже часто знаходили мертві тіла, зі слідами насильства. Смерть, як завжди, приходила відомим шляхом. І козодої тут були ні до чого…

Рохли, що зібралися внизу, вибухнули емоційними криками, побачивши Ареса. А хтось, від сильних переживань, навіть втратив свідомість. В них нічого не було в цьому світі, крім віри та надії. А надію їм давали жреці Ліліт, які ходили серед натовпу, підбадьорюючи нещасних, і вселяючи їм надію на швидке позбавлення страждань і болю. Вони обіцяли їм лікування від хвороб, і райське посмертне перебування в потойбічному світі. Надзвичайно гарними голосами вони звеличували хвалу Богу Ра, і обіцяли блаженство рабам божим. «Вони обдурюють цих дикунів вже багато років, і цьому не буде кінця і краю, – подумав Арес, пильно вдивляючись у натовп».

- Арес вічно живий! – закричав хтось громовитим голосом.

- Слава Богу Аресу! – підхопив багатотисячний натовп.

Арес обернувся до сестри і сказав:

- Їхні обличчя сяють надією. Простою надією.

- Але не забувай, що надія завжди йде поруч з ненавистю, - відповіла Ліліт, і Арес згідно кивнув їй. Потім помахав рукою дикунам, що зібралися внизу, і залишив балкон під тріумфуючі крики збудженого натовпу.

Вже в кімнаті він помітив, що Ліліт якось дивно нервує, намагаючись щось сказати.

- Що сталося? - запитав Арес сестру, без жодних відступів.

- Аресе, поки ти спілкувався з козодоями, в місті з'явилася незвична людина, – добра, розумна, співчуваюча і нескінченно мудра.

Арес байдуже подивився на неї.

- А мені що до нього. Якщо це людина, а не козодой, то нехай собі ходить, і несе свою нескінченну мудрість.

- Ти не зрозумів. Цю людину, начебто, всі давно чекали. І ось нещодавно він з'явився в місті.

- І хто ж це? Невже хтось із Садівників Землі?

- Ні, Арес...

- А як його звати?

- Він не має імені. Точніше – в нього багато імен, у всі часи його називали по-різному. У резервації він зцілює хворих і втішає немічних, таврує лицемірство і наше правління. Цілі дні він проводить в розмовах, із рохлами.

- Ну і чудово, - відповів Арес. – Так що ти хочеш від мене?

Але раптом його ніби чимось вдарили по голові.

- Ти хочеш сказати, невже ти маєш на увазі… ця людина! Не може бути!

Ліліт кивнула.

- Так, брате, це я мала на увазі.

Арес підвівся з крісла, і випростався на весь свій триметровий зріст.

- І все ж я не вірю.

- Доведеться повірити. Це наш батько, Санат Кумара, Хранитель Землі.

- І як він виглядає? - запитав Арес.

- Важко описати, - Ліліт ніяково посміхнулася.

- Чому ж?

- Немає єдиного образу, щоразу він виглядає по-різному. У батька багато обличь, и ти сам це добре знаєш.

Пройшло багато днів, перш ніж сталося диво. Хоча дивом воно вже й не здавалося, бо повільно визрівало увесь час.

Мандрівник прийшов з півночі, і, подібно до урагану, пронісся по резервації, несучи рохлам своє Слово. І всюди, щоб привітати його, збиралися величезні натовпи дикунів, незважаючи на надприродний страх перед ним. Він був сліпий, або хотів здаватися таким, бо приховував свої очі за темною пов'язкою. Його голос був грубуватим і надтріснутим, але його звучання торкалося невідомих струн душі кожної людини, - і дикуна, і атланта. І всі тягнулися до нього, – і розлючені та налякані, і злі та смиренні. Його слова були подібні до світла, що накривало Землю. І де б він не виступав, тисячі дикунів готові були схилятися перед ним, вони аплодували і вітали його, а потім несли його Слово за кордони резервації. І з кожним днем кількість його прихильників зростала в геометричній прогресії. А ще сліпий Мандрівник мав поводиря – молодого юнака, який стверджував, що його зовуть Мішах. Ніхто не знав, звідки вони прийшли і куди прямували, бо шляхи їхні були несповідні.

Одного теплого ранку ця пара знову з'явилися на вулицях Міста Семи Пірамід. Рука Мандрівника лежала на плечі молодого поводиря, і вони прямували до Великої Піраміди. Юний поводир прикривав шматком тканини нижню частину свого обличчя, залишивши тільки очі та вузьку смужку чола. Обличчя Мандрівника, окрім пов’язки на очах, було відкрите сонячному світлу, і коливалося в спекотному повітрі, що піднімалося від розпечених плит площі.

Розсікаючи натовп, дивна пара пройшла до величезних східців Великої Піраміди – Храму Ліліт. Біля підніжжя Мандрівник заговорив м’яким баритоном, відповідаючи на поставлене кимось запитання. За цим питанням було друге, потім третє... І він продовжував говорити та говорити, і незабаром біля нього зібрався щільний натовп дикунів. На всі їхні запитання слідували відповіді, яким судилося, в майбутньому, перетворитися на притчі та алегорії. І коли настав вечір, то всі рохли сиділи біля його ніг, а його голос віщав, наче з небес: ясний і м'який, мелодійний та переконливий. Іноді, в цій проповіді, його замінював молодий поводир. І, так по черзі, навчали вони дикунів Божественному Шляху, відкриваючи їм очі на ілюзорність цього світу, який ланцюгами скував людину в собі. Уважно прислухалися дикуни до їхніх слів. Багато хто слухав, але багато хто не чув…

Потім піднялися вони сходами Великої Піраміди, і зайшли на квадратний майданчик, на вершині. З цієї вершини Мандрівник подивився вниз, - наче вмів, крізь щільну пов'язку, бачити все навкруги. Схиливши голову, Мандрівник уважно прислухався до людського гомону. Потім втягнуло ніздрями повітря, насичене ароматом благовіння, яке розпалили в Храмі Ліліт. Це благовіння, суворо розрахованою траєкторією, розтікалося навколо Піраміди, і піднімалося до майданчика на вершині.

Раптом біля підніжжя Піраміди стався якийсь рух, там з'явилися дикі танцівники, молоді жреці Храму Ліліт. Вони танцювали свій танець вже декілька днів, дійшовши до Піраміди, і до останнього ступеня екстазу. Вони шалено смикалися і звивалися в такт ритмічній музиці, і на їхніх губах проступала піна. Один з них раптово засмикався і зупинився. Решта теж завмерла, чогось очікуючи.

- Я бачу тебе, Санат Кумара! – голосно закричав танцюрист, що прийшов до тями. - Я бачу тебе!

Дико обертаючи очима, танцюрист закружляв на місці, намагаючись, мабуть, злетіти на вершину Піраміди.

- Тут, де стоять піраміди, будуть піски! - закричав танцюрист. - А потім тут буде місто, Місто Семи Пагорбів!

Відповіддю йому був гучний регіт натовпу.

Щось у цьому реготі обурило Мандрівника, і він підняв вгору руки і крикнув голосом, від якого навкруги все забрязкотіло:

- Тихіше!

Всі внизу завмерли від цього громового окрику. Натовп охопило моторошне відчуття, що сліпий Мандрівник їх ясно бачить.

- Ви що, не чуєте жреця? Ви всі будете поховані пісками!

Прокричавши це, Мандрівник поклав руку на плече юного поводиря і тихо сказав:

- Пішли звідси, Валіусе. Виведи мене з цього міста.

Згодом Мандрівник спустився вниз, сходами Піраміди, і зупинився біля танцюриста. Він відкрив дорожню сумку, що висіла на його плечі, і витяг звідти людський кришталевий череп. Мандрівник простяг його юному жрецю-танцюристу і промовив:

- Я приніс тобі череп. Це все, що я приніс тобі.

Весь шум і гам навколо припинилися. Настала повна тиша, і наступні слова Мандрівника пролунали як вибух. Його слова, пронизані вірою та гнівом, були обпалюючими, наче вогонь. Вони злітали з його вуст, ехом відбивалися від піраміди, і далеко розносилися в просторі.

Всі навколо були вражені навіть не цим черепом, а його голосом, що наказував. І це було не востаннє, коли рохли чули цей наказуючий голос…

Арес і Ліліт стежили за Мандрівником крізь прикрите віконце, в стіні Великої Піраміди. Вони уважно розглядали вкрите зморшками обличчя, шукаючи приховані ознаки свого батька.

Спостерігаючи всю цю сцену, Ліліт щось відчувала, і тому розривалася між думками і розбудженими почуттями. В її голові змішалося минуле, сьогодення та майбутнє. Вона обернулася до брата і запитала:

- Навіщо він прийшов до нашого міста? Чого він тут ходить?

Її охопила пригніченість, що межувала з гнівом. Вона загнала себе в пастку своїми припущеннями. Незважаючи на спеку в кімнаті, її почав бити озноб. Арес співчутливо глянув на сестру. Йому було шкода не Ліліт, йому було шкода самого себе. Арес вискочив з кімнати, і побіг на площу, біля Піраміди.

Арес наздогнав їх уже за міською брамою. Мандрівник стояв в тіні дерева, поклавши руку на плече юного поводиря. Вони чекали на Ареса.

Арес поволі підійшов до них.

- Зніми пов'язку, батьку.

Мандрівник підкорився. Відкинувши складку капюшона, він розв'язав чорну пов'язку. Риси обличчя Мандрівника утворювали форми незбагненної схожості, відбиваючи генну ідентичність з Аресом, яку приховати було неможливо, навіть магічним перетворенням. І так стояли вони один навпроти одного, біля роздоріжжя світових доріг, - Батько і Син, і дивилися один одному в очі, в однаково золотисто-василькові.

- Отак, батьку, - сказав Арес, подивившись на поводиря. - І поводир твій мені знайомий.

- В цьому немає нічого дивного, - озвався поводир. - Я ж твій дядько.

Мандрівник важко зітхнув:

- Я на якийсь час матеріалізував дух Валіуса, помістивши його в це тіло. Це сарьгісом називається.

- Зрозуміло, - промовив Арес, дивлячись кудись у далечінь. - Тільки мені незрозуміла мета вашого візиту, до нашого міста?

Абадон з посмішкою подивився на Валіуса, потім перевів погляд на сина.

- Ти, як і Валіус, намагаєшся контролювати майбутнє. Не намагайся, бо потерпиш невдачу. Щоб впоратися з майбутнім, треба утримати рівновагу між сьогоденням та минулим. А це під силу лише Богам. Жодна людина не може зробити цей фокус, завершення якого – смерть для нього. І ти не мусиш робити цього. Ти зараз не Бог, Аресе, а смертна людина…

Поки батько вимовляв ці слова, Арес відчував, що між ними відбувається якийсь рух, який породжував непохитну віру в себе. В ньому народжувалась переконаність, що він знає шлях, який приведе людей до Золотого Тисячоліття. Арес зробить подарунок земному людству, і після цього перестане бути людиною. Це буде велика гра, і останню ставку в ній зробить Бог Арес.

Абадон уважно подивився на сина і спитав:

- Ти насправді так полюбив цей світ, що зібрався його міняти?

Арес вловив особливу інтонацію в голосі батька. Так, Санат Кумара тримав у своїх руках Колесо Часу, і він був тут єдиним зрячим, в цьому світі сліпих. І ще Арес бачив, що йому вдалося змінити майбутнє, змінюючи минуле та сьогодення. І це буде його шлях. Арес це знав, бо вже також тримав у руках Колесо Часу. Він знав, як всім керувати.

- Я поміняю мету еволюції, - запевнив батька Арес.

- Але для цього тобі доведеться прожити на Землі багато тисяч років, - сказав Абадон. - Ти хочеш цього?

Арес розумів, що Санат Кумара говорить про фізичне тіло, яке адаптуватиметься до тисяч років земного життя. Він проходитиме багато перевтілень, поки не дійде до кінцевої мети.

- Так, батьку, я хочу цього.

- Добре, тепер це твій світ, – сказав Санат Кумара. - Ти приймаєш його таким?

- Я дам йому тисячі щасливих років, - відповів Арес. – Ось що я дам людству.

- Ти зануриш їх у сон? - з посмішкою запитав Абадон.

- Я дам їм уроки, які людство ніколи не забуде.

- Начхати їм буде на твої уроки, повір моєму нескінченному досвіду, - сумно сказав Абадон. – Всю свою історію людина залишається, по суті, вбивцею. З самого початку своєї появи, вона була підступною та жорстокою. Спочатку вона була безпорадним створінням, але потім навчилася користуватися каменем та кийком, а коли камінь здався їй недостатньо гострим, навчилася заточувати його. Спочатку її оточували істоти, знищити яких вона не могла. Але поступово почала відвойовувати Землю у тварин, вбиваючи їх. Після тварин вона продовжила війну: людина проти людини, народ проти народу, субраса проти субраси. Людина не може не вбивати, тому що кровожерливість у неї запрограмована. Вона заразилася владою, а вбивство – неодмінний її атрибут, який вона винесла з первісних печер. У всі часи правителі-вбивці тонким шаром розтікаються по Землі, - слабкі створіння з кісток, м'язів і частинок мозку, покликані тримати в страху все людство. На їхні тендітні плечі покладено місію підтримувати міф про людську велич, яка називається дурістю.

Валіус, що стояв осторонь, втрутився у розмову. Якось сумно він промовив:

- Людина створила міф, що вона найдосконаліша жива істота у Всесвіті, хоча це зовсім не так. Швидше, вона найжорстокіша і найагресивніша істота у Всесвіті. Існує абсолютна людська гординя, незаперечна переконаність у тому, що людина є священною і недоторканною. І вона завжди платила жахливу ціну за цю дурну переконаність. Ми це проходили, і неодноразово. Вранці атланти існували, а ввечері їх вже не було. Але ми ще повернемося, і відродимо забуту легенду. Ми обов'язково повернемося, тому що ми – Вічні Діти Землі. А потім ми створимо нову легенду. Якийсь час нас не розумітимуть, але потім зрозуміють... Зрозуміють по наших справах... Так було, є, і так буде...

- Але яка ціна, Командоре? - запитав Арес.

Після довгого мовчання Валіус відповів:

- Здобути прощення в кінці шляху, тільки і всього.

Арес подумав і тихо промовив:

- Я не бачу в цьому сенсу. І якось обмаль інформації для того, щоб отримати відповідь. Але цілком достатньо, щоб сформулювати питання.

- Я не буду тобі це пояснювати, ще не настав час, - сказав Абадон, повертаючись на схід. - Пішли, Валіусе.

Поки вони йшли на схід, Арес ще довго проводив їх поглядом, до самого горизонту. Вже дуже далеко, на самій лінії горизонту, в небо піднявся Золотий дракон. На його спині сидів Мішах, який колись був Валіусом.

Коли вони зникли з поля зору, Арес підняв голову і глянув на небо, де літав величезний яструб. Якось мимоволі Арес виставив вперед праву руку, і яструб каменем упав з неба, і вмостився на підставлене зап'ястя, стиснувши його своїми пазурами. Він скоса глянув на Ареса своїми круглими золотисто-коричневими очима, потім клацнув дзьобом і забив величезними крилами.

- Лети, мій друже, - промовив Арес, - і завжди будь моїми очима.

Яструб злетів у небесну височінь, а Арес пішов до міста, старою розбитою дорогою. Зліва було поле, все в квітучому горицвіті, праворуч - старий гай. Деякі стовбури були справді величезними, немов старовинні башти, - сиві від старості. Найстаріші були зовсім без листя. Арес знав, що вони були свідками допотопного світу – світу Атлантиди. Між цих старих гігантів ріс молодняк, - високі, повні сил дерева, з розлогими кронами та пишним листям. Повітря було свіже, із запахом папороті та зораної землі.

Якось неохоче Арес кинув погляд між дерев. На узліссі, в золотисто-зеленому світлі дерев, стояв Імператор Чиктот. Він здалеку кивнув Аресу, на знак вітання. Дід, скоріш за все, чекав тут саме на нього, і це було доречно. Аресу ніколи і нікому не доводилося виливати свою душу, але ця розмова була зараз йому необхідна. Та й дід – єдина людина, яка завжди готова вислухати та повністю зрозуміти його. Або, принаймні, не засуджувати.

- Він увесь час стежить за тобою, - сказав Чиктот, коли Арес підійшов до нього. – Але ти маєш зберегти це в секреті, щоб писати свою історію. І мені би не хотілося, щоб Нікатея дізналася про це.

У словах діда Арес відчув його думки про смерть. Це були його прощальні слова.

- З тобою нічого не станеться, діду. Ти ж…

- Не треба, Аресе...

Арес уважно подивився на діда, і тільки тепер помітив його втому, - як у поставі, так і в повільності рухів.

- Ти просто втомився.

- Так, я втомився, - погодився Чиктот. – Я втомився душею. Ця планетарна катастрофа, зрештою, доконала мене. Адже до неї атланти здавалися такими могутніми та досконалими. Ми виродилися, Аресе, ми зникли назавжди...

- Це не правда.

- Ні, це правда. Моя гра на Землі закінчується, а твоя лише починається. Тільки знайди правильну форму керування людьми. І, заради майбутньої цивілізації, будь готовий пожертвувати самоповагою.

Арес спробував щось відповісти, але не знайшов слів. Він відчув порожнечу в грудях.

Чиктот витяг з кишені енергетичну пігулку і проковтнув її.

- Сила та страх, справедливість та повага, - сказав він, - ось інструменти імперської влади. Будеш їх застосовувати – виживеш, як правитель. Це єдиний шанс, без варіантів.

Арес подивився на діда і побачив, що в нього розправилися плечі, і він підбадьорився.

- Сядь навпроти мене, - сказав Чиктот.

Дід сів на землю, в позу лотоса, Арес сів обличчям до нього. Якийсь час Арес дивився на темні кола під блискучими очима діда, а потім все попливло перед ним, і почалися видіння.

В голові Ареса забушували війни, відбувалися страшні катастрофи, миготіли різні обличчя: горе і радість змішалися в глухому ремствуванні людських мас, які жили в незапам'ятні часи, і давно згинули. Він мчав на хвилях минулого, немов на дошці, по поверхні океану. Це була генетична пам'ять його батька, накладена на життя Імператора Атлантиди. Але Арес, в той же час, свідомо розумів, що ці спогади про минуле мали величезну небезпеку для нього зараз. Раптом Арес здригнувся. Батьківська пам'ять привела його до місця, де ніколи не бувала його плоть. Перед ним виник гігантський екран, на якому розгорталися картини подій, які давно пішли в небуття. Арес чітко побачив Всесвітній Потоп, - загибель Великої Атлантиди.

Потім Арес побачив нову структуру майбутнього суспільства. Перед ним розгорнувся вже інший екран, де можна було спостерігати невидимі складові цього суспільства. Акти народження та смерті спокійно уживалися одне з одним, складаючи нескінченну та найпростішу модель людської пам'яті. Але потім ця найпростіша модель ускладнювалася настільки, що переходила тонку грань божевілля.

Потім Арес став переживати все земне минуле материнського роду, який був зав'язаний на Чиктота і Нікатею, і який корінням йшов вглиб Атлантиди. Ця інформація також наклалася на його особистість. Його погляд повернувся на Творця, який жив у його суті. Він зрозумів, наскільки мало людського тепер у ньому залишилося, і він вже перестав бути звичайною людиною.

Арес більше ні в чому не вагався, тому що знав, чому він тут. А ще в нього з'явилося дивне відчуття, що планета Земля тепер належить тільки йому, і виконуватиме лише його волю. Він відчував безліч ниток, які пов'язували його з майбутньою арійською расою, - його расою, Ареса… Його розум почав працювати з новою точністю. Він ясно бачив шляхи, що лежали перед ним. Арес бачив альтернативні шляхи майбутнього, поринаючи в становище, позбавлене часу. Він бачив людей майбутньої раси Землі, чув їхні імена, дізнався про назви майбутніх країн і міст. Він бачив нові народи та культури, які змінювали одне одного…

Розум Ареса продовжував стабільно працювати, перебираючи інформацію, зважуючи та аналізуючи її. Розум обчислював і видавав відповіді подібно до того, як це проробляли ліріанські правителі. Тепер він мав доступ до величезного обсягу інформації, що давало також величезну відповідальність.

Чиктот з силою натиснув на зап'ястя Ареса, що той аж судомно смикнувся.

- Діду, я бачив як це відбувалося, - ледве чутно промовив Арес.

- Що ти бачив?

- Я бачив катастрофу Атлантиди, і що було до неї. Ти збудував міцний фундамент, на якому я відновлю своє будівництво…

- Головне, щоб ти з релігією не переплутав, – сказав Чиктот. – І завжди дотримуйся однієї віри, Віри Творця, Єдиного Бога.

- А атланти жили однією вірою?

- Так, - м'яко зауважив Чиктот, - віра річ могутня. Але у її могутності криється людська безпорадність, нездатність самостійно існувати. У вірі людина шукає опору та надію, якусь високу силу, яка допоможе їй у житті.

- А що в цьому поганого? Людина вірить в свою долю...

- Назви це як завгодно. Але, швидше за все, це віра в удачу, приправлена інтуїцією та натхненням згори.

- Але інтуїція та удача, - зауважив Арес, - не більше, ніж вияв випадковості.

- Я тобі точно скажу одне, - відповів Чиктот, - що віра у власні сили, яка дана людині, змінювала хід історії, і не один раз.

- Але багато імператорів правили, не вдаючись до таких дивацтв, - зауважив Арес.

Імператор здивовано глянув на онука.

- Да, правили. І зазнавали поразки.

Арес щільно стиснув губи, зрозумівши, що зачепив хвору струну в дідовій душі. Імператор боляче ставився до спогаду про катастрофу Атлантиди, і до свого правління.

Чиктот знову заговорив:

- Бачиш, Аресе, земляни ніколи не оцінювали, належним чином, вплив планети на їхнє життя. І завжди гірко за це розплачувалися. А зараз я піду, назавжди. І не шукай мене ніде, це поклик Творця...

Арес машинально повернув голову праворуч. З протилежного боку гаю, до них наближалася величезна куля світла. На півдорозі куля почала іскритися і повільно перетворюватися на п'ятиметрового чотирикрилого архангела. Арес відчував величезні гарячі хвилі пристрасної любові, що йшла від нього. Така жагуча любов могла виходити тільки від дуже близької та рідної істоти. Ця любов була нескінченною, до кінця часів. Арес подивився на свого діда, Імператора Великої Атлантиди. Чиктот усміхався.

- Погодься, він чудовий, - ніжним голосом промовив дід. – І не шукайте мене, Аресе, я йду з цього світу. Я повертаюся додому, в Нірвану, в своє небесне Посольство. Прощавай…

Зараз в його голосі звучала така сила, від якої в Ареса все похололо всередині.

Імператор повільно підійшов до архангела, той ніжно загорнув його в свої крила, і вони розчинилися в просторі та часі.

«А в мене, чомусь, немає скорботи за дідом, — подумав Арес»

Він озирнувся навколо, і відчув чийсь погляд на собі. В тіні дерев нерухомо стояла Нікатея, принцеса амазонок, його мати. Вона дивилася на нього якось дивно, чи то з радістю, чи то зі смутком. По її щоках текли сльози.

Нікатея стояла під гіллястим деревом і бачила всю картину, що відбувалася між її сином та батьком. Ця картина навіяла спогади про її дитинство в Бакстері, яке вона провела в іграх з Валіусом. Вона згадала школу Інкар, своїх сестер, - Вагнесу та Зару. Якоїсь миті вона відчула, як Арес проник у її свідомість, і з'явилося давно забуте почуття єднання, яке вона колись поділяла з Абадоном, - Хранителем Землі. Цей контакт потряс її, і вона внутрішньо стиснулася, інтуїтивно закриваючи свою свідомість.

Минули якісь секунди, і Арес вже стояв біля неї.

- Навіщо ти закрилася? Я не зміг проникнути в те місце…

Нікатея замотала головою, боячись навіть думати про острів Кайлас.

- Покажи мені його! – наказав Арес.

- Не можу!

Арес дивився в очі матері, насичуючи її своєю неймовірною силою. Нікатея не мала виходу. Вона заплющила очі і зосередилася на тому забороненому місці, в глибині своєї підсвідомості. Свідомість Ареса пройшла крізь неї, і поринула в пітьму. Свідомість Нікатеї рушила слідом, але через якусь мить з жахом відсахнулася. Побачене змусило її тремтіти, хоча вона не знала – чому? Вона мигцем побачила світ, де люто та безперервно били блискавки, і пульсували яскраві вогні, у вигляді білих привидів. І серед цих привидів стояла її сестра Зара, яку засмоктав портал...

Злякавшись, Нікатея розплющила очі. Арес дивився на неї, тримаючи її за руку. Нікатея спробувала придушити тремтіння, що охопило її, але похитнулася і сповзла на траву. Арес сів біля неї, і ніжно обійняв. У Нікатеї паморочилося голова, а розум ніяк не міг заспокоїтися. За частки секунди вона побачила все своє минуле життя, яке нагадало їй про забуту клятву.

- Що ти надумала, мамо?

- Я можу помилятися, - промовила Нікатея, - але я поклялася ніколи не жалкувати про своє рішення. А сьогодні одна клятва наклалася на іншу…

- А другого рішення ти не маєш?

- Аресе, я принцеса амазонок, і живу лише для служіння, - промовила Нікатея. - В юності я дала клятву Зарі, що я її знайду.

- Ти стільки працювала з Ліліт, над новою генетичною лінією майбутньої раси. І ти все це кинеш? Ти кинеш своїх дітей?

Нікатея опустила повіки, відчуваючи, як в очах закипають сльози. Потім промовила:

- Я знаю, що мені доведеться заплатити за цей вчинок. Але я дала клятву своїй сестрі. Ти мене розумієш?

- Але, разом із тобою, заплатять твої діти.

- Я знаю. Але клятва є клятва, і я не спокушаю себе надмірною надією.

Нікатея сердито змахнула сльозинку з обличчя.

- Арес, не роби з мене маленьку дівчинку. Краще допоможи мені знайти Зару. В тебе є сила Санат Кумари, і ти знаєш де цей портал.

- Добре, я допоможу тобі, - відповів Арес. – Так, я знаю, де цей портал. Але ти розкажеш мені детальніше, про зникнення Зари.

- Якщо тобі це допоможе, то розкажу, - відповіла Нікатея.

І Нікатея розповіла Аресу історію зникнення Зари, від початку до кінця:

«Багато років тому, до потопу, Велика Атлантида розташовувалася на величезному острові Рута, і всі там жили у щасті, мирі та злагоді. Але одного, не дуже прекрасного дня, Атлантиді почала загрожувати смертельна небезпека. Марсіанські колонізатори (Сірі), що проживали у внутрішній порожнині Землі, у змові з атлантськими чаклунами з острова Даїтія, вирішили за допомогою розкручування зовнішньої МерКаБи Землі, перемістити планету в майбутнє, у четвертий вимір. З цією метою ними була побудована, між островами Рута і Даїтія, «машина часу», генератор психічної енергії величезної потужності, який рік за роком набирав обертів. Знищити або заглушити цей генератор жреці Атлантиди були не в змозі. Нейтралізувати цю «машину часу» міг лише інший високочастотний генератор психічної енергії, так званий Ковчег Атлантиди. Цей об'єкт-символ дістався першим субрасам Атлантиди від лемурійської раси, яка отримала його від істот із тризіркової системи Сіріуса, - Великих Вчителів земного людства. В Ковчезі було тринадцять Чаш, за кількістю планет Сонячної системи, і кожна з них вібрувала на частоті своєї планети. Встановлення рівноваги на Землі, і порятунок Атлантиди, залежало від того, чи зможуть атланти в певний час зібрати та активувати ці тринадцять Чаш, частину з яких вони втратили за часів історичних катаклізмів. Одна з цих Чаш була на острові Кайлас, поряд з імперією амазонок».

- Але це я трохи забігаю наперед, - задумливо промовила Нікатея. - Давай я тобі точно відтворю всю хронологію нашої експедиції, на острів Кайлас. Моя розповідь буде від першої особи.

Нікатея задумалася, прокручуючи в пам'яті ті давні події:

«Одного прекрасного дня цариця Людіна, правителька імперії амазонок, викликала до себе своїх дочок для розмови. Вагнеса і Зара з'явилися на поклик матері, а я трохи запізнилася, і тому пропустила початок їхньої розмови.

- Що вам відомо про Ковчег Атлантиди? - запитала нас мати.

Ми обмінялися поглядами.

- Всім нам у дитинстві Брона розповідала про нього казки, - сказала Вагнеса, гранично обережним тоном.

- Да, я так і думала, - сказала мати. - Вважатимемо, що вам нічого не відомо про Ковчег Атлантиди. Може, це і на краще…

Мати встала і підійшла до нас.

- Ковчег Атлантиди складається з тринадцяти чаш, три з яких на даний час втрачені. Одна з цих загублених Чаш знаходиться на острові Кайлас, за сотню кілометрів на схід від нас. У центрі острова стоїть гора-піраміда, де ви знайдете цю Чашу. Я знаю, що наражаю вас на смертельну небезпеку, але іншого варіанту в мене не існує. Крім вас, я нікому не довіряю в цій імперії. Донечки мої, треба знайти цю Чашу. Вона має бути у нас, поки не настав час останньої битви. Я завжди думала, що в нас у запасі ще багато часу, але його в нас взагалі немає. Зло множиться щогодини, і це вже не прості витівки атлантських чаклунів.

Мати розвернулася від нас напівоберта, і я помітила сльози, що скочувалися по її обличчю.

- На острові присутня страшна сила, - заспокоївшись, промовила мати. – Там є джерело як величезних можливостей, так і величезної небезпеки. Завтра вилітаєте, а тепер ідіть.

Наступного ранку ми завантажилися у гвинтокрил, і Вагнеса зайняла місце пілота.

- Нікатея, ти чула щось про цей острів Кайлас? – запитала мене Вагнеса.

- Зустрічала дещо у старих рукописах, - відповіла я. – А чому ти спитала?

- Ніхто з нас раніше не бував на ньому, - відповіла сестра. - Спробуй згадати хоть щось.

Я заплющила очі і представила приблизну карту острова, яку бачила раніше, в якомусь фоліанті.

- Гори, - нерішуче сказала я. - Одні гори на карті, і нічого більше.

- А чому? - Вагнеса ніби запитала сама собі. – На всіх картах докладно вказано всі землі, навколо нашої імперії, на тисячі кілометрів. А на сході біла пляма з точкою, що позначає гірський острів Кайлас.

- Про схід у нас не прийнято говорити, - зауважила Зара. - Про острів Кайлас амазонки не говорять з давніх-давен, ця інформація під забороною.

- Але чому? – запитала я. – Для цього мають бути вагомі причини.

- Ось це скоро й дізнаємось, - зауважила Зара. – Нарешті ми відкриємо цю таємницю, за сімома печатками.

Вагнеса кивнула і запустила двигуни гвинтокрила. Машина задерла носа, і ми почали набирати висоту. Похитуючись, земля почала повільно віддалятися і перетворюватися на розмиту карту. Це був мій перший політ, і вже згодом шлунок почало вивертати назовні, поки я не звикла. Ми летіли над океаном, де віяв холодний вітер, який через жалюзі сушив наші спітнілі обличчя і підбадьорював думки.

Через деякий час ми вже підлітали до острова Кайлас.

- Тут щось не так! - раптом закричала Вагнеса, міцніше стискаючи штурвал гвинтокрила.

Машина здригнулася від потужного удару, ніби ми вдарилися в примарну стіну.

- Ми потрапили до гравітаційного потоку, - крикнула Вагна. - Тут якісь вихори, тримайтеся міцніше, нас буде трусити.

Ми не одразу помітили, як все довкола почало стрімко змінюватися. Спочатку нас засліпив яскравий спалах, потім пролунав гуркіт. Потім спалахи почали миготіти з усіх боків, які супроводжувалися безперервним гуркотом грому...

Згодом настала повна тиша, яка тривала секунди. А за нею пішов такий шквал люті, який почав розривати наш гвинтокрил на частини, і ніби з нас почали виривати душі. З усіх сил ми боролися з цією розлюченою стихією, намагаючись зберегтися в цьому пеклі. Острів Кайлас виставив енергетичний захист, він не хотів нас приймати.

Від сильного удару лопасті розлетілися в різні боки, і ми на кілька секунд зависли в повітрі. За мить гвинтокрил почав повільно обертатися, потім захитався, немов падаюча пір'їнка, і ми полетіли вниз.

Вже в польоті я відчувала якусь в'язкість простору, ніби повітря ущільнилося, гальмуючи наше падіння.

Потім була холодна вода. Хвилі кидали мене, перевертали, накривали і незабаром викинули на берег. Неможливо було визначити, скільки це тривало - години, хвилини чи секунди.

Трохи опам'ятавшись, я спробувала піднятися. Але ноги тремтіли і підкошувалися, не бажаючи підкорятися. Дуже хотілося пити, і скоріш змити пекучу сіль з тіла. Сестри, які валялися поруч зі мною, теж прийшли до тями.

Уздовж берега, до горизонту, тяглася суцільна лінія скель. Ми підійшли до них, і почали оглядати їх. За метрів п'ятдесят від нас, на скелі проглядалися поглиблення, вибиті під людські руки та ноги. Використовуючи ці поглиблення, ми піднялися на невеликий виступ, зроблений швидше людиною, ніж природою. Було дуже важко подолати цей підйом, бо ще паморочилася голова і тремтіли, від слабкості, кінцівки. Де-не-де було видно сліди інструментів, що вирубували цей майданчик.

За виступом починалася ледь помітна стежка, якою ми й пішли. Деякий час вона піднімалася під невеликим кутом, і йти було легко. Потім ми опинилися у вузькій ущелині. Розставивши руки, можна було торкнутися обох стін. Незабаром перед нами з'явилися сходи, явно не природного утворення, і які йшли вгору. Кожна ступінь була прикрашена символами-ієрогліфами, здебільшого нам невідомими. Нам не хотілося ступати на них, але мимоволі доводилося це робити. Ми піднімалися вгору. Дев'ять щаблів, потім невеликий майданчик. Дванадцять щаблів, майданчик. Двадцять один щабель. У цих числах було якесь таємне значення, яке було нам не відоме. Останній і вузький проліт складався з тринадцяти щаблів, після якого ми вийшли на плато. Навколо стояла приголомшлива тиша, і тільки сильне відчуття ворожості давило на нас.

На іншому кінці плато стежка вела в глибину лісу, з кам'яних колон. Колони були розставлені у певному порядку, і, швидше за все, з повітря вони мали форму якогось малюнку.

Ми пройшли між колонами. Спека ставала нестерпною, дуже хотілося пити. І хоча рослинність ставала значно багатшою, але ані струмка, ані джерела ми не зустріли. Легкий туман огортав місцевість, хоча він більше нагадував пар. І було відчуття, що за нами постійно хтось спостерігає.

На сході височіла величезна гора-піраміда, і ми попрямували до неї.

Шлях до гори був нелегким, - через ущелини, скелі та обвали. До цього додавалися ще холод і пронизливий вітер. Ми часто ковзали і падали, але все ж таки завзято дерлися вгору, допомагаючи собі мечами та виготовленими палицями. Потім повітря стало рідшати, і нам стало важко дихати. Але ми все йшли та йшли. Ковзаючи і спотикаючись, ми вперто піднімалися на гору.

З наближенням гора стала набувати загрозливих розмірів. І хоча ми майже наблизилися до її схилів, вона була ще далеко. Нам здавалося, що гора Кайлас спочиває на якійсь гігантській платформі, яка рухалася зі швидкістю, що дорівнювала нашій. Ця платформа просто відпливала від нас.

Згодом ми відчули якусь вібрацію, і наче перед нами з'явилася невидима завіса. Примарні світлові спотворення витягли дорогу, змусили землю тремтіти. Ми взялися за руки і направили своє послання до самого серця гори Кайлас. Але зіткнувшись із невидимою стіною, послання відлетіло назад, і з силою вдарило по нашій свідомості. Зосередивши всю свою психічну енергію, ми зробили це вдруге. Послання пробило загородження, воно пройшло крізь нього. А потім був сліпучий вибух…

Після яскравого спалаху все почало розсіюватися, мій зір повернувся, а дихання відновилося. Звідусіль лилося тьмяне світло. Тепер ми вже лежали на якійсь кам'яній підлозі, від якої несло могильною вогкістю та холодом.

Я ледве підвела голову і зрозуміла, що ми знаходились у величезному залі, всередині гори Кайлас.

Потім стало дуже темно. Раніше мені доводилося бувати в глибоких печерах, але я не здогадувалася, що можу бачити в темноті. Зараз я бачила.

Десь за хвилину ми почали розрізняти фіолетове свічення. Воно ставало все яскравішим та яскравішим, і, нарешті, навколо стало так світло, як назовні. Світло лилося від кришталевих куль, які виконували тут роль світильників.

Величезні колони височіли двома довгими рядами. Кожна з них була витвором мистецтва невідомих майстрів. Навіть столітній пил, що осідав на них, не міг приховати пишності унікальних візерунків на них.

Екзотика цього залу дихала міццю та неприборканою енергією. У цьому мавзолеї можна було вільно розмістити невеличке місто. Барвисті візерунки на стінах, чудові скульптури по периметру, все це утворювало яскраву та неперевершену картину. Втративши дар мови, ми стояли і лупали очима. В той час ми відчували захоплення, перемішане благовінням та страхом. Особисто мій розум відмовлявся приймати те, що бачили очі. Я бачила всякі дива в своєму житті, була свідком багатьох подій, які бентежили розум та уяву. Але ніщо з того не йшло в порівняння з цією усипальницею, в надрах гори Кайлас. Важко вибрати слова, щоб описати все це. Порівняти не було з чим…

Ми стояли в нерішучості, а почуття самозбереження кричало нам: «Втікайте звідси!». Але нервозна цікавість, і якась дивна приреченість, утримували нас на місці.

По периметру зали, у величезних тумбах, зроблених з якогось невідомого сріблястого металу, лежали муміфіковані химерні істоти, незвичайних форм та розмірів. За ними, на рівній відстані один від одного, стояли саркофаги з чорного полірованого каменю, із золотим декором. Там лежали собакоголові анубіси.

Ми пішли далі. Уздовж лівої стіни стояли стелажі, з прогнившими від часу сувоями, а між ними висіли гобелени з малюнками, які пожовкли за тисячоліття. Повсюди стояли великі та маленькі скульптури, які зображали гуманоїдів, в героїчних бойових позах. Багато статуй були прикрашені пишними уборами, і суцільно обвішані прикрасами із золота та дорогоцінного каміння. Дивними були постаті козодоїв, з книгами в руках. А найпомітнішою серед них була статуя величезного рептилоїда, на помості.

За рядами статуй ми зупинилися, витріщивши очі. На відполірованій базальтовій підлозі, вздовж стіни, сиділи в хитромудрих позах загадкові істоти, - тут спали вічним сном представники багатьох галактичних цивілізацій. Я дивилася на них, і по моєму обличчю та спині стікав піт. Видовище було моторошним. Вони були наче мертві, але живі. Хоча і сплячі, але переповнені застиглою могутністю всього Всесвіту.

Деякі з них були схожі на людиноподібних рептилій, - триметрових істот зі шкірою, схожою на пергамент, з дрібними тріщинками. Їх руки та ноги були вкриті лускою, а з голів виступали гнучкі вирости, між величезними очима. Кінцівки рук були схожі на величезні клешні, а деякі мордою нагадували одночасно кішку, собаку та людину. На них не було жодного одягу, але на спинах кріпились пластикові рюкзаки. Величезні, більше трьох метрів зросту, вони випромінювали якийсь благовійний жах.

У однієї істоти горбатий ніс більше був схожий на дзьоб, ніж на ніс. Голова пташина, тіло людське. Саме такими я запам'ятала птахоголових, із картинок у стародавніх фоліантах. Це були представники цивілізації Сіріуса, які в далекі часи жили серед людської раси, і передавали людям свої знання та космічний досвід.

Далі, у групи десятиметрових істот, голови покривала чорна шкіра, а обличчя застигли в навіки регочучому вигляді. Вони наче сміялися з нас, і з нашого світу.

Ми відчували себе загубленими в цьому величезному залі. Ми оминули цих істот і рушили до срібних панелей, що світилися.

Перша панель була так густо вкрита рунами, що мені захотілося провести перед нею багато годин, вивчаючи ці письмена. Хоча було зрозуміло, що я ніколи не зможу розшифрувати їх.

Коли ми наблизилися до наступних панелей, нас охопив страх. Це були об'ємні голографічні картини, що тягнули свої щупальця вглиб незримих тисячоліть. Було відчуття, що час тут зупинився, і ми постали перед Історією Роду Людського.

Картини ніби ожили, і ми опинилися в іншому місці та часі. Ми дивилися на розвиток людини так, як це було доступно лише Богам. Малюнки на стінах ніби ожили, зображуючи життя різних цивілізацій, що прийшли разом із лемурійцями, та на заміну їм.

На панелях зображалися сцени воєн та катастроф, перемог та поразок. Була сцена, де сотні «клешоногих» істот, у єдиному пориві, прорубували тунелі вглиб Землі, – у потойбічний світ, прихований у міфах та легендах. Все це виглядало надто фантастично, і водночас цілком реально.

І тут, ніби за якимось покликом, ми всі разом розвернулися, і подивилися в центр цього залу. Тільки тепер ми помітили об'єкт, який височів по центру цієї печери. Там знаходився вівтар, – триметрова квадратна кам'яна плита, яка була витесана прямо з підлоги. Над вівтарем височів хрест, – рівносторонній розгорнутий куб, по три метри у висоту та ширину.

Ми пішли до вівтаря, але на півдорозі до нього зупинилися. Перед нами, в підлозі, були глибоко врізані інкрустовані пентаграми, - великі та маленькі магічні фігури. Між цими символами простежувалися певні лінії, ніби з'єднуючи все це в єдиний величезний малюнок. У цьому було щось таке величаве, що ми рушили в обхід, намагаючись не ступати на ці лінії.

Наблизившись до вівтаря, ми побачили, що весь хрест інкрустований дорогоцінним камінням різної величини і яскравості: алмазами, сапфірами, оніксами, гірським кришталем і криваво-червоними рубінами. Світло від кришталевих куль падало на каміння, і відбивалося концентрованим променем на Чашу, яка стояла перед хрестом. Тисячоліттями вона вбирала енергію Влади, і тепер відображала те, що так довго проникало в неї. Я раптом відчула себе тут якоюсь маленькою та самотньою.

Я підійшла до цієї Чаші, однієї із тринадцяти Чаш Ковчега Атлантиди. Золота спіраль під нею пульсувала енергетичними вогниками, наче в якомусь хвилюванні. Я вступила з нею у розумовий контакт.

Моя свідомість почала боротися з найдревнішою силою, закладеною в цю Чашу. За кілька хвилин я відчула, як моя воля гнеться під натиском Чаші, ніби вона хотіла позбавити мене розуму. Ожили всі мої потаємні страхи, що надійно ховалися в далеких куточках підсвідомості, і вони гуртом почали танцювати навколо мене. То була ментальна атака. Я заспокоїлася, і почала відокремлювати кожен страх, від'єднуючи його від інших. Найсильнішим виявився страх, що приліпився в нетрях Бакстера, у ритуальному підземеллі. Я долала ці страхи, пригнічуючи їх своєю силою та внутрішньою енергією. Невдовзі вони відступили, тиск Чаші почав слабшати.

Тоді на зміну страхам прийшло інше бачення, прийшли картини слави та влади. Армії і народи схиляли голови перед Ковчегом Атлантиди, правителі повзали перед ним на колінах, пропонуючи всі свої багатства за силу та безсмертя.

Але передбачити дію артефакту було неможливо. Це був лише магічний предмет, хоча і наділений космічною проникливістю. Це був штучний розум, який замкнувся на своїй магічній силі.

В моєму мозку тоді щось клацнуло, наче спрацював перемикач. Я розплющила очі і посміхнулася. Все закінчилося благополучно, загроза минула. Тепер я була пов'язана з Чашею невидимими нитками.

Я подивилася на Вагнесу, потім на Зару, що переступали з ноги на ногу. Щоправда, в їх очах не було і краплі подиву.

- Коли я читала про нього в стародавніх рукописах, то завжди гадала, що це таке, - промовила Зара. – Навіщо сіріусіяни створили його, і як?

- Нікому із землян це невідомо, - відповіла їй Вагнеса. - Ні як його створили, ні тим більше - навіщо. Люди знають лише одне: одного разу Ковчег знадобиться їм, і що потреба в ньому буде максимальною.

За вівтарем височіли дві колони з чорного мармуру, вкриті майстерно вирізаними рунами, невідомими нам.

Коли ми підходили до колон, то хтось із нас на щось наступив, звільнивши якесь джерело невидимої сили. Вгорі щось вибухнуло, яскраво спалахнуло, і між чорними колонами з'явився просторово-часовий Портал, із світлових ліній. Він глухо завібрував, заіскрився і почав розгорятися. Потім він зігнувся, витягнувся у всі боки, і в його глибині закружляли неясні тіні. Я напружила зір, намагаючись розібратися в тих тінях, і тут праворуч я помітила якийсь рух.

- Зара! - закричала я.

Але мій крик уже нічого не значив. Зара квапливо повзла навколішки до цього страшного овального Порталу, її туди засмоктувало.

Я навіть не встигла замислитися над тим, що відбувалося, як раптом виник спалах темряви, і час зупинився. Світло перетворилося на темряву, а темрява – на світло. Почало блимати, і я застигла від подиву. Зара зникла в тому Порталі.

Стискаючи меч, я кинулася за нею, вирішивши, що повинна допомогти сестрі. Перед Порталом я покотилася твердою поверхнею, відчуваючи наростаючий біль у цьому проміжку часу.

Одразу за колонами моє тіло натрапило на якийсь бар'єр, який заблокував мій рух. З'явилося відчуття огидної дезорієнтації, якоїсь роздвоєності між світами. З глибини Порталу, з нескінченно віддаленої історичної епохи, мчали виразні крики, лунала чужа мова.

- Біжи геть, Нікатея! - почула я крик Зари. – Не йди сюди! Клята прірва! Я падаю в небо!

Якоїсь миті я відчула, що мене заносить у цю прірву, і цілий хоровод думок закрутився в моїй голові. Я спробувала відповзти назад, але мене повільно і невідворотно тягнуло в цю прірву, до непроглядного мороку. Лише похмурим та байдужим богам відомо, що сталося далі...

Я притиснула долоні до вух і стрибнула назад, щосили намагаючись подолати притяжіння, яке втягувало мене в прірву. І раптом якась невідома сила відкинула мене назад, у зал. Я лежала на підлозі, вчепившись пальцями в камінь. Навколо завивав і стогнав невидимий вітер, сильно паморочилося в голові. Я озирнулася на Портал, і нічого не побачила. Він зник разом з Зарою, назавжди.

Я ледве пересилила раптовий напад слабкості та нервового тремтіння, відчуваючи пульсацію якоїсь зловісної енергії. Зараз я була в ролі свідка, здатного лише сприймати, але ніяк не впливати на перебіг подій. Жодні аргументи розуму не могли змусити мене зараз підійти до Порталу. Не зараз, можливо потім…

- Я знайду тебе, Зара! – у розпачі прокричала я, у проліт між колонами. – Клянуся небесами, я знайду тебе!»

Нікатея закінчила свою розповідь, і з сумом подивилася на сина.

- Тієї миті, Аресе, я поклялася собі, що знайду сестру, в якому б світі вона не знаходилася.

- Я допоможу тобі, мамо, - промовив Арес. – Я обов'язково тобі допоможу.

- Я тобі вірю, - відповіла Нікатея. – І давай не будемо відкладати це дійство. Сьогодні попрощаюся з Ліліт, і тоді почнемо.

Вже надвечір, коли Нікатея увійшла до кімнати дочки, та сиділа за письмовим столом, спиною до дверей. Не обертаючись, вона промовила:

- Мамо, ти з ним таки домовилася. А я до останнього сподівалася, що Арес тебе не послухає.

Нікатея сумно посміхнулася.

- Да, він послухав. А час, очевидно, біг швидше, ніж мені здавалося. Я не помітила, як ти стала розумнішою і прозорливішою за мене. Бачу, що я народила саме таку, про яку мріяла, - дочку мого тіла та розуму. Будь обережна, Ліліт, і уважна до всіх подій. Не упускай жодного шансу, який зможе покращити майбутню цивілізацію. На першому етапі її зародження все залежить тільки від тебе.

Ліліт піднялася із-за столу, підійшла до матері і обняла її.

- Я люблю тебе, мамо, але ти сама все вирішила. Мені залишається тільки чекати, а чекати – це найважче в цьому світі. І ти це знаєш, не гірше від мене.

Пізно ввечері, того ж дня, Арес привів Никатею на вершину Великої Піраміди. Тут, у верхній камері, знаходився Портал простору та часу, останніх жреців Атлантиди. Шкіряний сріблястий комбінезон Нікатеї був прикритий хутряною накидкою амазонок, яка виконувала безліч функцій. За її спиною був прикріплений метеоритний меч, що подарував Арес. Також при ній був лук з колчаном, набитий срібними стрілами. Сам Арес став у дальньому кутку, а Нікатея стала по центру камери.

Нікатея розвернулася і подивилася на сина.

- Що ти робитимеш далі, син Лорда Бога і принцеси амазонок?

- Те, чого ніхто не чекає від мене, - відповів Арес, - вершити правосуддя серед людей. Успіхів тобі, мамо, а Зарі привітання від нас. Бережи себе, і до зустрічі.

Раптом перед очима Нікатеї, на стіні, виникло зображення павутиння. Це павутиння також бачив і Арес, який зосередив всю свою волю на ньому, напружив всі свої сили, і вдарив. Вдарив всією своєю неземною силою, вдарив усім своїм тілом по клейких нитках, руйнуючи та розриваючи їх.

Павутиння зникло, а на стіні виникло тремтяче блакитне полум'я, з якого розгорівся правильний, виблискуючий овал.

- Іди і шукай свою сестру, принцеса амазонок, - промовив Арес. – І нічого не бійся, мамо, я завжди з тобою.

Нікатея завагалася, але Портал притягував, кликав її, просто благав увійти в нього. Вона заплющила очі і зробила крок уперед, чекаючи чогось неймовірного. Пролунав звук, який проткнув болем все її тіло, - болем таким сильним, що її воля та свідомість згорнулися калачиком від страху. А потім був сліпучий спалах і вихор, що гнув кістки. Далі тихий політ у холоді, і космічна порожнеча. Потім знову спалах, і удар. На іншому кінці Портал виплюнув її в чужий світ, як непотрібну річ. І очікування дива втілилося в її життя. Цим дивом для Нікатеї виявився давно знайомий запах війни, - запах крові, сечі та гнилої капусти. Запах, який супроводжував стотисячну орду хана Батия…

ЕПІЛОГ

Минуло не одне десятиліття, після зникнення принцеси Нікатеї. Ці роки містили в собі безліч подій, - великих, малих і зовсім незначних. Ландшафт навколо Міста Семи Пірамід повністю змінився. Місто розрослося навколо Великої Піраміди, на багато кілометрів, по колу. Воно стало новою столицею молодої цивілізації, її культурним та технологічним центром. З'явилися нові поселення з будинками, складеними з глиняної цегли і прозорими вікнами, крізь які рохли милувалися своїми рукотворними пейзажами. Тепер, правда, вони вже називалися не рохлами, а арійцями. Вдалині від міста, на лінії горизонту, виднілася напівзруйнована стіна «райського саду». Старі переконання дикунів розсипалися так само, як і ця стіна. Нове майбутнє стало джерелом натхнення, вільне від будь-якої замкнутості. Атланти, що врятувалися від Потопу, разом з ліріанцями навчили перших арійців ходити за плугом, будувати дороги та мости, зводити будинки та цілі міста. Вони навчили їх шити одяг та взуття, кувати залізо та вирощувати хліб. Настало процвітання цивілізації, що зароджувалася: з'явилися справедливі суди, школи та лікарні. Для перших арійців були розроблені письмові символи для спілкування, і для взаємовідносин між собою. Це було перше ієрогліфічне письмо.

Ліріанці, нові Садівники Землі, правлячи залізною рукою багатьма світами, використовували Землю як полігон тієї політики, яку вони мали намір проводити на інших планетах Галактики. Вони особливо не переймалися людською мораллю та справедливістю, але ретельно стежили, щоб людина постійно відчувала обмеження, що накладалися на неї законами, обставинами та територіями. Ось так зароджувалась нова арійська цивілізація.

Самим сакральним місцем, в Місті Семи Пірамід, була Велика Піраміда, - приватна резиденція Ліліт, де вона будувала плани та створювала глобальні проекти. Іноді дуже зухвалі проекти.

Головний зал Піраміди був оснащений системою поглинання звуків, але сьогодні людей було настільки багато, що тут стояв постійний гул голосів, змішаний човганням ніг. Крім землян, сьогодні тут були присутні ліріанці, на чолі з Енлілом, які прибули з інспекторською перевіркою.

Ліліт зітхнула і подивилася на Ареса, що сидів на троні. За ці десятиліття Арес вже встиг звикнути до своєї нової ролі, і тому Ліліт це особливо бентежило. «Арес, від якого сходить благословення, – подумала Ліліт про себе. – Всі відчувають його божественну силу, але не можуть її зрозуміти».

Під час сьогоднішньої церемонії, яка добігала кінця, Арес відчував то нудьгу, то піднесення.

- Початок і кінець, суть одна, - промовив Арес наприкінці своєї проповіді, з посмішкою глянувши на Енліла. – Ми живемо в небезпечному середовищі, але не помічаємо цього. Наш світ – це замкнутий цикл: іноді ми йдемо з цього світу, але потім знову повертаємося сюди, але вже в іншій формі.

Арес подав знак своїм жрецям, а потім голосно промовив:

- На сьогодні досить, всі вільні. Ліліт, підійди до мене.

Коли сестра підійшла до Ареса, він тихо прошепотів.

- Я зараз гратиму на слух, будь готова підігравати мені.

Ліліт кивнула, і Арес гукнув у зал.

- Енліл! Будь ласка, підійди до мене!

Ліріанець підкорився. Коли приймаєш той факт, що Арес не просто людина, доводиться прислухатися. Коли Енліл підійшов до Ареса, той глянув на нього і тихо промовив:

- Ти ще не дав згоди віддати мені своїх воїнів. Але ти зробиш це, ліріанець, тому що мені потрібні твої воїни.

- Я багато чим тобі зобов'язаний, Аресе, але не настільки, - відповів Енліл.

- Ти сумніваєшся в тому, що вони порозуміються з моїми людьми? В чому ти сумніваєшся, Енліле?

- Я ні в чому не сумніваюся, Аресе. Я просто чекаю від тебе цікавої пропозиції.

- Значить, я маю зробити тобі цікаву пропозицію? Ти мене так і не зрозумів, ліріанець.

- Що я маю зрозуміти?

- В будь-якої цивілізації, навіть у вашій, є своя містика, - заговорив Арес. - Вона служить стримуючим бар'єром, перед мінливим та віроломним Всесвітом. Це може бути релігійна містика, містика хитрої влади, містика месії, містика високих технологій, і навіть містика сил природи. Будь-яка містика має на меті поглинути розум людини, і перетворитися для неї в єдину надію…

- Впізнаю мудрість Санат Кумари, - перебив Ареса Енліл.

- Це дуже добре, мій юний друже, - з посмішкою промовив Арес. – Ми всі живемо в обмеженості, і постійно перебуваємо під впливом зовнішніх сил. Навіть могутня цивілізація Атлантиди займалася банальним виживанням, звичною справою в цьому світі.

- Я не розумію сенсу твоїх слів, Аресе, - сказав Енліл.

- Якщо чесно, то я й сам не зрозумію, - зізнався Арес. - Давай я тобі прямо скажу. Мені потрібно створити нову цивілізацію, і я не хочу створювати цивілізацію тварин, стурбованих лише своїм черевом. Мені потрібна прекрасна та духовна раса людей. І тому твої ліріанці-воїни запліднюватимуть наших жінок, бо вони несуть гени цього Всесвіту, божественні гени. Мені потрібна сперма твоїх воїнів. Такий мій прагматизм, ліріанець.

- А якщо я не погоджуся?

- Уважно придивись до мене, Енліле, бо я більше не людина. І ви не зможете тепер спокійно спостерігати, як виконується моя божественна селекційна програма на Землі. А все тому, що із земною еволюцією мінятимуться всі галактичні цивілізації, включаючи вашу, ліріанську.

- В цьому тебе запевнив Абадон, Хранитель Землі? – нерішуче спитав Енліл.

- Можливо, це й так. Санат Кумара жорстокий та автократичний, і я перейняв у нього частинку цієї жорстокості. Я жорстокий, як буває жорстоким пастух свого стада. Але за свою отару я розтерзаю будь-кого, хто посміє зазіхнути на неї. Це стосується всіх позаземних цивілізацій.

Енліл відсахнувся, і зробив крок назад.

- Я гуманно використаю твоїх воїнів, Енліле, обіцяю, - сказав Арес, подавшись вперед. - Хіба я не казав тобі, що я більше не людина. Тож повір, ліріанець, це так. В тебе немає іншого виходу. Ви повинні допомогти нам відродити земну цивілізацію, тому що при вашій бездіяльності Всесвітній Потоп її погубив. Він стався по вашій провині, і ви це знаєте. А ми безперервно клонуватимемо своїх нащадків, поки не наситимо ними планету.

- Ти божевільний, Аресе! Ти зруйнуєш головний закон Галактики!

- Звісно зруйную, я ж не людина. Але на Землі я створю людей з новою свідомістю, які житимуть згідно зі своїми природними інстинктами.

- Кожна мить несе в собі зміни, - втрутилася в їхню розмову Ліліт, яка до цього мовчки спостерігала за їх розмовою. - І нова земна раса навчиться розуміти таку мить.

Ліліт підійшла до Енліла, взяла його під руку.

- А я можу бути твоєю дружиною, але ти можеш не бути моїм чоловіком. Мене це влаштує, мені цього буде цілком достатньо.

- Ти пропонуєш себе, замість моїх воїнів? - запитав Енліл.

- Сестра пропонує тобі більше, ліріанець, набагато більше. Вона пропонує тобі стати співзасновником арійської цивілізації на Землі, започаткувати новий світ.

- І що з цього вийде? - запитав Енліл.

- Ваша протилежність, Енліле, - в голосі Ареса почулося легке знущання. – Земля та Арістон знаходяться по різні сторони від Сонця. Дві однакові планети, але два різні світи. Боротьба двох протилежностей.

- Аресе, але ти будеш змушувати мене, щоб я лягав під ваш світ? - спитав Енліл, розуміючи, що відвернутися не вийде.

- Обов'язково.

- Я опиратимуся цьому, все своє життя.

- Саме це я чекаю від тебе, ліріанець, і ти робитимеш це постійно. То ти віддаси мені своїх воїнів?

- Віддай, - благаюче промовила Ліліт. – Він їх все одно отримає, так чи інакше.

В її голосі Енліл вловив страх за нього.

- Добре, бери їх, - сказав Енліл.

- Нехай буде так, - сказав Арес. - Я схиляюся перед твоєю мудрістю, брате.

Він повільно підвівся з трону, якимось дуже обережним рухом, наче притримував свою неземну силу. Арес підійшов до Ліліт, ніжно повернув її, а потім сам обернувся до неї спиною.

- Запам'ятай цю мить, ліріанець, ти маєш так стояти вічно, спина до спини. Кожен дивиться в протилежний бік, захищаючи один одного. Так ви захистите і себе, і всю земну цивілізацію.

Арес повернувся до Енліла.

- Запам'ятай ці слова, ліріанець, і ніколи не випробовуй моє терпіння, тому що твоя спина завжди буде відкрита для мого удару.

Арес підійшов до трону, і ніжно погладив його позолоту.

- Сідай на нього, Енліле, тепер ти Імператор Землі. А я вирушаю за своєю матір'ю, назад у майбутнє.

Арес розвернувся після цих слів, і попрямував до виходу.

- Чому, Аресе? - крикнула Ліліт. - Куди ти пішов?

- В Місто Семи Пагорбів, через портал! Слідами нашої матері, принцеси амазонок!

- Коли все станеться, постарайся всіх випередити! - крикнула Ліліт навздогін братові, що пішов.

Ліліт ніжно провела поглядом Ареса і промовила, звертаючись до Енліла:

- Занадто складне павутиння, і я просто заплуталася в тому, скільки тут всього накручено. Один з нас мав піти, а Арес завжди був сильнішим і мудрішим...